ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 340/4971/25
адміністративне провадження № К/990/43281/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області 
на ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року (суддя Казанчук Г.П.)
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року (судді: Олефіренко Н.А., Дурасова Ю.В., Іванов С.М.),
у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Кіровоградській області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрстальпостач", ОСОБА_1 
про обмеження у праві виїзду за межі території України,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Головне управління ДПС у Кіровоградській області (далі також - Позивач ГУ ДПС) звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрстальпостач" (далі також - ТОВ "Укрстальпостач"), ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 ), у якому просило встановити тимчасові обмеження у праві виїзду за межі України керівнику ТОВ "Укрстальпостач" - ОСОБА_1 до погашення податкового боргу юридичної особи в сумі 5 077 150,07 грн.
1.2. Короткий зміст оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 липня 2025 року позовну заяву ГУ ДПС залишено без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та встановлено строк для виконання вимог ухвали судді до 15 год. 30 хв. 18 липня 2025 року.
Висновок суду першої інстанції щодо пропуску ГУ ДПС строку звернення до суду ґрунтується на тому, що податкова вимога від 24 січня 2022 року №003307-1304-0467 на суму 5094270,07 грн була вручена платнику податків 7 лютого 2022 року, що підтверджується поштовим відправленням, а отже, 8 лютого 2022 року розпочато відлік 240 днів, визначених пунктом 87.13 статті 87 Податкового кодексу України (далі - ПК України), та останнім день цього строку є 5 жовтня 2022 року. Отже, відлік тримісячного строку на звернення до суду розпочався з наступного дня після несплати суми боргу протягом 240 днів, а саме з 6 жовтня 2022 року та закінчився 6 січня 2023 року.
Також суд першої інстанції зазначив, що відлік тримісячного строку на звернення до суду закінчився і з дня винесення рішення Кіровоградським окружним адміністративним судом від 20 грудня 2023 року у справі №340/4595/23, яким стягнуто з ТОВ ''Укрстальпостач'' податковий борг у розмірі 5077150,07 грн.
Представник Позивача надіслав заяву про усунення недоліків через систему "Електронний суд" 20 липня 2025 року. В заяві представник Позивача процитувавши підпункт 20.1.35-2 пункту 20.1 статті 20 пункт 87.13 статті 87 ПК України, частину першу статті 289-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), статтю 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», зазначив, що жодна з перелічених правових норм не містить обмеження щодо строку звернення до суду з позовом про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі України до погашення податкового боргу, а визначає умови для такого звернення: сума податкового боргу перевищує 1 мільйон гривень, та цей податковий борг не був погашений протягом 240 календарних днів з дати вручення платнику податків податкової вимоги.
Також представник ГУ ДПС зазначив, що у цьому випадку строк звернення до суду не вважається пропущеним, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 березня 2025 року у справі №160/5655/22, відповідно до якої: «Щодо доводів скаржника стосовно недотримання позивачем передбаченого частиною другої статті 122 КАС України строку звернення до суду з цим позовом, Суд зазначає, що пункту 87.13 статті 87 ПК України визначено, що у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу». При цьому зазначив, що податковим правовідносинас притаманний спеціальний строк звернення до суду, зокрема у спорах про стягнення податкового боргу, визначений статтею 102 ПК України - 1095 днів з дня виникнення податкового боргу (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2020 року № 1340/5767/18).
Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року позовну заяву повернуто ГУ ДПС на підставі частини другої статті 123, пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України, оскільки Позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду з цим позовом, а заяви про поновлення строків звернення до суду податковим органом не надано.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що до даних правовідносин застосовуються загальні строки звернення до суду - 3 місяці. Вказаний строк зумовлений тим, що після несплати податкового боргу протягом 240 днів в розмірі 1000000 грн податковий орган зобов`язаний вживати заходів щодо спонукання у його погашенні, не обмежуючись зверненням до суду про стягнення податкового боргу, а застосовувати, зокрема, і такий захід, як звернення із позовом про обмеження виїзду за кордон, отже доводи податкового органу про те, що на спірні правовідносини не розповсюджуються будь-які строки звернення до суду не ґрунтуються на нормах закону.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу ГУ ДПС залишив без задоволення, а ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року - без змін.
У постанові апеляційний суд погодився з тими висновками, що cформував суд першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідно до матеріалів справи суд першої інстанції надав можливість Позивачеві навести причини пропуску строку, про що винесена ухвала про залишення позовної заяви без руху.
Підтримавши позицію суду першої інстанції, апеляційний суд також зазначив, що граничний 240-денний строк, визначений пунктом 87.13 статті 87 ПК України та частиною першою статті 289-2 КАС України, завершився 5 липня 2022 року. Саме ця дата є тим днем, з якого у контролюючого органу виникло право на пред`явлення відповідних позовних вимог, а відтак з цього моменту почав свій перебіг тримісячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України. Натомість, контролюючий орган подав позов до суду лише 14 липня 2025 року. Зазначене, як про те вказує суд апеляційної інстанції, свідчить, що Позивач скористався своїм правом звернення до суду значно пізніше визначеного законом тримісячного строку, при цьому жодних поважних причин такого пропуску ним не наведено.
Апеляційний суд відхилив посилання Позивача на приписи статті 102 ПК України, оскільки встановлений зазначеною нормою спеціальний строк звернення до суду не підлягає застосуванню до позовних вимог про застосування тимчасових обмежень у праві виїзду за межі України керівника платника податків-боржника. При цьому вказав, що це пояснюється тим, що такі забезпечувальні заходи, хоча й мають певний зв`язок із погашенням податкового боргу, але вони не можуть ототожнюватися з вимогами про безпосереднє стягнення податкового боргу.
Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15 червня 2022 року у справі № 280/5400/19, де зазначено, що повноваження податкового органу щодо стягнення податкового боргу та щодо інших заходів впливу на платника податків з метою погашення податкового боргу законом чітко розмежовуються, що виключає можливість їх ототожнення. За своєю правовою природою ці повноваження є різними, як з огляду на підстави їх виникнення, так і юридичні наслідки.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позивач не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вважає, що оскарженні рішення судів першої та апеляційної інстанції були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому вказує, що судами попередніх інстанцій не було в повному обсязі досліджено докази зібрані у справі, а також не надано їм відповідної правової оцінки.
Зазначає, що Верховним Судом в постанові від 31 березня 2025 року у справі №160/5655/22 викладено правову позицію, відповідно до якої контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України відповідно до пункту 87.13 статті 87 ПК України, у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, - до погашення такого податкового боргу.
Покликаючись на положення підпунктів 14.1.153, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14, пункт 59.5 статті 59 ПК України, підпункт 20.1.35-2 пункту 20.1 статті 20 пункт 87.13 статті 87 ПК України, частину першу статті 289-2 КАС України, статтю 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», зазначає, що жодна з перелічених правових норм не містить обмеження щодо строку звернення до суду з позовом про встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи за межі України до погашення податкового боргу, а визначає умови для такого звернення: сума податкового боргу перевищує 1 мільйон гривень, та цей податковий борг не був погашений протягом 240 календарних днів з дати вручення платнику податків податкової вимоги.
Відповідачі правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористались.
3. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
3.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Обговоривши доводи касаційної скарги, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з пунктом 59.1 статті 59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Пунктом 59.5 статті 59 ПК України визначено, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Підпунктом 20.1.35-2 пункту 201 статті 20 ПК України встановлено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду керівників юридичних осіб або постійних представництв нерезидентів-боржників за межі України у разі невиконання податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу.
Відповідно до пункту 87.13 статті 87 ПК України у разі несплати протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги суми податкового боргу, що перевищує 1 мільйон гривень, контролюючий орган може звернутися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України - до погашення такого податкового боргу.
Вимоги абзацу першого цього пункту не застосовується у разі наявності зобов`язання держави щодо повернення юридичній особі або постійному представництву нерезидента-боржника помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань, бюджетного відшкодування податку на додану вартість, якщо загальна сума непогашеної заборгованості держави перед боржником дорівнює або перевищує суму податкового боргу такого боржника.
Тимчасове обмеження у праві виїзду керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника за межі України встановлюється як забезпечувальний захід виконання судового рішення або рішення керівника контролюючого органу про стягнення суми податкового боргу.
Позивач звернувся до суду з цим позовом саме на підставі положень пункту 87.13 статті 87 ПК України, а також статті 289-2 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 289-2 КАС України у разі невиконання у встановлені Податковим кодексом України строки обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань юридичною особою або постійним представництвом нерезидента, що призвело до виникнення податкового боргу (заборгованості) у сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, податковим органом подається до суду за основним місцем реєстрації юридичної особи або постійного представництва нерезидента позовна заява про застосування судом тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі території України.
Згідно з положеннями частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що наведена норма чітко встановлює момент початку перебігу строку для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень: саме з дня виникнення підстав, які наділяють його правом на подання визначених законом позовних вимог. Такими підставами слід вважати об`єктивно визначені обставини, за наявності яких суб`єкт владних повноважень усвідомлює або повинен усвідомлювати факт порушення публічного інтересу, на захист якого спрямований відповідний адміністративний позов. При цьому слід виходити з того, що строк звернення до суду не може визначатися на розсуд суб`єкта владних повноважень чи пов`язуватися з будь-якими суб`єктивними чинниками, такими як момент прийняття внутрішніх рішень чи отримання додаткових роз`яснень.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. При цьому, вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби. А тому контролюючий орган чи інші суб`єкти владних повноважень не можуть самостійно «розтягувати» строки, визначені законом. Це прямо пов`язано з принципом, що суб`єкт владних повноважень «зв`язаний законом» і діє лише у межах строків, які встановив законодавець.
Встановлення строків звернення до суду з позовом законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (заява № 28249/95) зазначено, що «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таким чином, законодавець передбачив об`єктивний критерій для обчислення строку звернення до адміністративного суду, який забезпечує належну реалізацію принципів юридичної визначеності, стабільності правовідносин та оперативності у вирішенні публічно-правових спорів. Недотримання цього строку позбавляє суб`єкта владних повноважень можливості реалізувати своє право на судовий захист, якщо не буде встановлено наявності поважних причин для його поновлення. Вказане забезпечує рівність інтересів суб`єктів владних повноважень та інших учасників адміністративного процесу, сприяє дисциплінованості та прогнозованості діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, унеможливлює зловживання процесуальними правами та гарантує ефективний судовий захист прав і законних інтересів усіх учасників правовідносин.
Суд зазначає, що норми статті 289-2 КАС України не встановлюють окремих строків звернення до суду, не визначають інших вимог до позовної заяви, відмінних від тих, які передбачені загальними нормами КАС України, як і не встановлюють іншої, особливої процедури розгляду таких заяв, що свідчить про те, що звернення в порядку статті 289-2 Кодексу адміністративного судочинства України з позовною заявою про обмеження виїзду керівника платника податків за кордон відбувається в загальному порядку, в тому числі і за загальними строками звернення до суду.
При цьому, правові підстави для звернення до суду згідно зі статтею 289-2 КАС України щодо встановлення тимчасового обмеження керівника юридичної особи або постійного представництва нерезидента-боржника у праві виїзду за межі України виникають через 240 днів від дня вручення платнику податків податкової вимоги, а відповідні повноваження повинні бути реалізовані контролюючим органом в межах тримісячного строку, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 12 вересня 2024 року у справі № 120/2322/24, від 12 вересня 2024 року у справі №140/26462/23, від 01 липня 2025 року у справі № 120/2450/24, від 24 липня 2025 року у справі № 80/11507/24, від 11 вересня 2025 року у справі № 460/1354/25.
Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 18 грудня 2025 року у справі № 280/5892/25 та від 18 грудня 2025 року у справі160/20031/25.
Так, у справі, що розглядається судами попередніх інстанцій встановлено, що контролюючим органом сформовано податкову вимогу від 24 січня 2022 року №0003307-1304-0467 на суму 5094270,07 грн, яка була вручена ТОВ "Укрстальпостач" 7 лютого 2022 року, що підтверджується поштовим відправленням. 
З урахуванням встановлених обставин, а також положень пункту 87.13 статті 87 ПК України та частини першої статті 289-2 КАС України (щодо 240-денного граничного строку), суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що у контролюючого органу виникло право на пред`явлення відповідних позовних вимог в 2022 році, а відтак саме в 2022 році почав свій перебіг тримісячний строк звернення до адміністративного суду, передбачений частиною другою статті 122 КАС України.
Натомість, контролюючий орган звернувся з цим позовом до суду лише 14 липня 2025 року, що свідчить про те, що Позивач скористався своїм правом звернення до суду значно пізніше визначеного законом тримісячного строку, при цьому жодних поважних причин такого пропуску ним не наведено.
Посилання Відповідача на неврахування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду щодо порядку обчислення строку на звернення до суду з позовами відповідно до положень пункту 87.13 статті 87 ПК України та статті 289-2 КАС України, викладеного в постанові 31 березня 2025 року у справі №160/5655/22, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд не формував конкретно визначених висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Натомість підходи щодо застосування норми права у спосіб, що застосували суди попередніх інстанцій підтверджується усталеними підходами Верховного Суду, що зазначені вище, відступу від яких у встановлений законом спосіб здійснено не було.
Суд зазначає, що аргументи касаційної скарги про неправильність зроблених судами попередніх інстанцій висновків є безпідставними, адже касаційна скарга не містить відомостей про обставини, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення судами норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, а тому колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам процесуального права, а підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Положеннями частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи наведене у сукупності, суд касаційної інстанції погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду, а тому немає підстав вважати, що суди попередніх інстанцій у цій справі неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права.
3.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 345, 350, 355, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Кіровоградській області залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуюча суддя Н.Є. Блажівська
Судді О.В. Білоус
І.Л. Желтобрюх