Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2026 року Справа№200/3229/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кравченко Т.О.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Донецькій області), надісланий через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» 05 травня 2025 року, в якому позивач просив:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області щодо виплати компенсації втрати частини доходів в сумі 164 507,81 грн не разом з виплатою боргу пенсії у серпні 2023 року, а з затримкою виконання грошового зобов`язання в лютому 2025 року;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області нарахувати та виплатити інфляційне збільшення, а також 3% річних від простроченої суми 164 507,81 грн за весь період прострочення з 31 липня 2023 року до моменту виплати в лютому 2025 року відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК).

Заяви, клопотання учасників справи. Процесуальні дії у справі.
09 травня 2025 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Позивач усунув недоліки позовної заяви.
26 травня 2025 року суд постановив ухвалу про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановив строк для подання відзиву на позовну заяву; витребував у відповідача докази.
Про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі сторони повідомлені в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України (далі – КАС).
26 січня 2026 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого у справі судді проведений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями Донецького окружного адміністративного суду, за результатами якого справа № 200/3229/25 передана на розгляд судді Кравченко Т.О.
30 січня 2026 року суд постановив ухвалу про прийняття до провадження адміністративної справи; вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Про прийняття справи до провадження сторони повідомлені в порядку, визначеному КАС.
Відповідно до ч. 1 ст. 262 КАС розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження у випадках, визначених ст. 263 цього Кодексу, розпочинається через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (ч. 2 ст. 262 КАС).
Як на час відкриття провадження в адміністративній справі, так і на час розгляду цієї справи по суті триває широкомасштабна військова агресія російської федерації проти України, яка слугувала підставою для введення в Україні з 24 лютого 2022 року 05 години 30 хвилин воєнного стану Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України про введення воєнного стану».
Указом Президента України від 20 жовтня 2025 року № 793/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 21 жовтня 2025 року № 4643-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану продовжений з 05 години 30 хвилин 05 листопада 2025 року строком на 90 діб.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058).
Позивач вказував на те, що 13 березня 2023 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 200/4867/22, яким зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області провести перерахунок та виплату пенсії з 10 вересня 2014 року з урахуванням довідки про заробіток від 20 вересня 2013 року № 2.3.4-1100, видана публічним акціонерним товариства «Харцизький трубний завод», з урахуванням автоматичних масових перерахунків пенсії відповідно до ст. 27 та 28, ч. 2, 3 ст. 42, ст. 43 Закону № 1058, з урахуванням раніше виплаченої пенсії.
22 серпня 2024 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 200/3697/24, яким 
- визнав протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо нездійснення нарахування компенсації втрати частини доходів на нараховану щомісячну пенсію за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року, на серпень 2023 року та жовтень 2023 року, відповідно до Закону № 1058 та Закону України від 19 жовтня 2009 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон № 2050);
- зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на щомісячну пенсію за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року, при здійсненні виплати заборгованої суми пенсії у серпні 2023 в сумі 377 456,70 грн та у жовтні 2023 в сумі 487,78 грн, відповідно до Закону № 2050 і Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, (далі – Порядок № 159).
Позивач вказує на те, що в серпні 2023 року на його рахунок в банку зарахована заборгованість з пенсії за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року в сумі 377 456,70 грн, і наголошує на тому, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії мала бути виплачена в тому ж місяці, що й заборгованість, на яку вона нарахована.
Однак така компенсація в сумі 164 507,81 грн нарахована і виплачена лише в лютому 2025 року, тобто з безпідставною затримкою.
Позивач звернувся до відповідача з заявою від 22 квітня 2025 року, що містила вимогу нарахувати та виплати інфляційні втрати та 3% річних на суму 164 507,81 грн за період затримки виконання грошового зобов`язання з 31 липня 2023 року по 25 лютого 2025 року згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК).
Проте інфляційні втрати та 3% річних відповідачем не нараховані і не виплачені, що зумовило звернення позивача до суду з цим позовом.
Позивач покликався на ч. 2 ст. 625 ЦК і доводив, що має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати пенсії з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
На підтвердження правомірності своїх вимог позивач наводив висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах:
- від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц – про те, що дія ст. 625 ЦК визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання та поширюється на всі види грошових зобов`язань, в тому числі і у відповідності до закону;
- від 19 червня 2019 року № 646/14523/15-ц та № 703/2718/16-ц – про те, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання;
- від 07 квітня 2020 року № 910/4590/19 – про те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю; відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою;
- від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 – про те, що при прийнятті рішення про стягнення боргу, на який нараховуються суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, суд вправі зазначити в рішенні про нарахування відповідних сум до моменту виконання рішення суду.
Виходячи з того, що ГУ ПФУ в Донецькій області лише 25 лютого 2025 року виплатило компенсацію втрати частини доходів в сумі 164 507,81 грн, яка мала бути сплачена разом з виплатою заборгованості з пенсії в серпні 2023 року, позивач вважає, що пенсійний орган «прострочив виконання грошового зобов`язання, встановленого в законі», а тому мав виконати його з нарахуванням інфляційного збільшення в сумі 25 454,68 грн, а також 3% річних, які становлять 7 788,21 грн від простроченої суми за весь період прострочення (з 31 липня 2023 року до моменту виплати в лютому 2025 року), відповідно до ст. 625 ЦК.
Просив задовольнити позов.
Відповідач позов не визнав; доводив, що у спірних правовідносинах діяв в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені законодавством.
Зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області як отримувач пенсії за віком, призначеної з 10 вересня 2014 року відповідно до Закону № 1058 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі № 200/13647/18-а, яке набрало законної сили 26 березня 2019 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі № 200/4867/22, яке набрало законної сили 27 червня 2023 року, на ГУ ПФУ в Донецькій області покладений обов`язок провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії з 10 вересня 2014 року з урахуванням довідки про заробіток від 20 вересня 2013 року № 2.3.4-1100, виданої публічним акціонерним товариства «Харцизький трубний завод», з урахуванням автоматичних масових перерахунків пенсії відповідно до ст. ст. 27 та 28, ч. ч. 2, 3 ст. 42, ст. 43 Закону № 1058, з урахуванням раніше виплаченої пенсії.
Відповідач відзначив, що в рішенні суду у справі № 200/4867/22 відсутнє зобов`язання щодо здійснення нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів ОСОБА_1 .
Зазначив, що в липні 2023 року в межах компетенції відповідно до покладених судом зобов`язань виконав рішення суду у справі № 200/4867/22 та провів перерахунок пенсії позивача з урахуванням автоматичних масових перерахунків з 10 вересня 2014 року.
Починаючи з серпня 2023 року виплата пенсії проводиться в оновленому розмірі шляхом включення нарахованого місячного розміру пенсії до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на поточний рахунок позивача, відкритий в АТ КБ «Приватбанк».
Виплата доплати, нарахованої на виконання рішення суду у справі № 200/4867/22, за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року в сумі 377 456,70 грн, проведена в серпні 2023 року.
У вересні 2023 року проведена індексація пенсії ОСОБА_1 за періоди з 01 листопада 2014 року по 31 серпня 2015 року та з 01 липня 2018 року по 30 листопада 2018 року; доплата в сумі 487,78 грн виплачена в жовтні 2023 року.
Відповідно до ст. 7 Закону № 2050 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 року у справі № 200/3697/24, яке набрало законної сили 15 січня 2025 року, на ГУ ПФУ в Донецькій області покладений обов`язок здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на щомісячну пенсію за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року, при здійсненні виплати заборгованої суми пенсії у серпні 2023 в сумі 377 456,70 грн та у жовтні 2023 року в сумі 487,78 грн відповідно до Закону № 2050 та Порядку № 159.
Відповідач вказував на те, що в межах компетенції відповідно до покладених судом зобов`язань виконав рішення суду у справі № 200/3697/24 та в січні 2025 року здійснив нарахування компенсації втрати частини доходів в сумі 164 507,81 грн і виплатив її позивачеві в лютому 2025 року.
Відповідач наголошував на тому, що на виконання рішення суду своєчасно і в повному обсязі виплатив ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів, не порушивши строк виплати такої компенсації.
Вимоги позивача щодо нарахування та виплати інфляційного збільшення та 3% річних від простроченої суми виплат грошової заборгованості відповідач вважав безпідставними.
Відповідач наголошував на тому, що в силу положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення; юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Згідно з п. 22 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності.
Відповідно до ст. 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК.
Відповідач вказував на те, що ст. 625 ЦК визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання.
Відтак, відповідач вважає, що дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальним законом.
Відповідач доводив, що запроваджені ч. 2 ст. 625 ЦК заходи є саме майновою відповідальністю. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Разом з тим, приписами ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 установлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Запроваджені ст. 46 Закону № 1058 заходи також є мірою майнової відповідальності, механізм реалізації якої визначений нормами Закону № 2050.
За приписами ст. 2 Закону № 2050 компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі – компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії.
Відповідно до ст. 4 Закону № 2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. 
З огляду на наведене, відповідач вважає, що під час застосування міри майнової відповідальності пріоритет належить віддати положенням ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 та Закону № 2050 як спеціальним нормам у сфері пенсійного забезпечення.
При цьому з аналізу приписів ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК слідує, що грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати, що відповідає висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Крім того Верховний Суд України в постановах від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11 навів правову позицію, згідно з якою за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Така позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 2а-11853/10/1570.
Відповідач зауважив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою перерахованої пенсії; водночас між сторонами відсутні договірні зобов`язання щодо нарахування та виплати пенсії.
Питання, пов`язані із здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у разі порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані спеціальним Законом № 2050 та Порядком № 159.
В постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц Велика Палата Верховного Суду навела висновок про те, що приписи ст. 625 ЦК не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. 
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.
Виходячи з того, що між позивачем та ГУ ПФУ в Донецькій області відсутні цивільні правовідносини, а з боку пенсійного органу відсутнє цивільно-правове порушення, яке мало б являти собою протиправну поведінку (умисне протиправне користування коштами, що належать позивачу), яка спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними, відповідач вважає, що підстави для застосування ст. 625 ЦК відсутні.
Просив відмовити в позові.
Позивач надав відповідь на відзив, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, що наведені в позові.
Додатково позивач покликався на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, про те, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави відшкодування завданої нею шкоди) ст. 625 ЦК встановлює ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. 
Крім того дія положень ст. 625 ЦК поширюється на усі грошові правовідносини, якими є зобов`язання виражене у грошових одиницях, поширюється на договірні і недоговірні правовідносини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15).
За правовою природою правовідносин, що виникають за ст. 625 ЦК, 3% річних від вчасно несплаченої суми й інфляційні втрати можуть нараховуватись на неустойку, на суму основного зобов`язання, на інші суми, які підлягають поверненню, на інші суми, які стягнуто за рішенням суду, нараховуються за весь час прострочки, і розповсюджуються на усі правовідносини.
Твердження відповідач про те, що у пенсійного органу не виникли грошові зобов`язання перед позивачем, що виключає можливість застосування норм ст. ст. 549, 625 ЦК, позивач вважав необґрунтованими.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази відхилені судом, та мотиви їх відхилення.
На виконання вимог ст. 90 КАС суд оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з того, що жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 КАС кожна особа повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
За правилами абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З`ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (ідентифікаційний код 21910427) зареєстроване як юридична особа; є суб`єктом владних повноважень та адміністративним органом.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області та отримує пенсію за віком відповідно Закону № 1058.
13 березня 2023 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 200/4867/22, яким зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 10 вересня 2014 року з урахуванням довідки про заробіток від 20.09.2013 року № 2.3.4-1100, видана публічним акціонерним товариства «Харцизький трубний завод», з урахуванням автоматичних масових перерахунків пенсії відповідно до ст. 27 та 28, ч. 2, 3 ст. 42, ст. 43 Закону № 1058, з урахуванням раніше виплаченої пенсії.
Це рішення набрало законної сили на підставі постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2023 року.
Здійснюючи судовий контроль за виконанням рішення у справі № 200/4867/22, суд встановив такі обставини щодо виконання пенсійним органом цього судового рішення, які знайшли відображення в ухвалі Донецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2024 року, що набрала законної сили на підставі постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року:
«[…]
Відповідно до наданих відповідачем протоколів по пенсійній справі позивача встановлено, що позивачеві 19 лютого 2024 року здійснено перерахунок пенсії із застосуванням середнього заробітку 3753,29000 грн, підстава: «згідно рішення суду справи № 200/4867/22 від 13 березня 2023 року».
Надані протоколи про перерахунок пенсії позивача містять відомості щодо розрахунку пенсії позивача з урахуванням його страхового стажу (ст. 27 ЗУ № 1058), понаднормового стажу (ст. 28 ЗУ № 1058).
Наданими протоколами підтверджено проведення позивачеві індексації заробітку для обчислення розміру пенсії з 01 березня 2023 року, виходячи із розміру 23 201.44000 грн.
Розрахунком суми боргу по пенсійній справі 91442083080, оформленого листом відповідача від 31 липня 2023 року № 10025/05-16 визначено розмір заборгованості з нарахованих сум пенсії у розмірі 377 944,48 грн.
Витягом з підсистеми ІКІС ПФУ підтверджено виплату позивачеві заборгованості з пенсії у розмірі 377 944,48 грн у серпні 2023 року, у розмірі 487,78 грн у жовтні 2023 року.
Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 березня 2023 року у справі № 200/4867/22 виконано відповідачем повному обсязі.
[…]».
В червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Донецькій області, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області стосовно нездійснення ним нарахування компенсації втрати частини доходів на нараховану щомісячну пенсію за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року, на серпень 2023 року відповідно до Законів № 1058 і № 2050;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на щомісячну пенсію за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року, нараховану на серпень 2023 року.
22 серпня 2024 року Донецький окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 200/3697/24, яким позов задовольнив, а саме:
- визнав протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо нездійснення ним нарахування компенсації втрати частини доходів на нараховану щомісячну пенсію ОСОБА_1 за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року на серпень 2023 року та жовтень 2023 року відповідно до Законів № 1058 і № 2050;
- зобов`язав ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на щомісячну пенсію ОСОБА_1 за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року при здійсненні виплати заборгованої суми пенсії у серпні 2023 в сумі 377 456,70 грн та у жовтні 2023 в сумі 487,78 грн, відповідно до Закону № 2050 і Порядку № 159.
Рішення суду у справі № 200/3697/24 набрало законної сили на підставі постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2025 року.
Як свідчить витяг з ІКІС ПФУ: Підсистема «Призначення та виплати пенсій (ППВП)», 25 серпня 2023 року ГУ ПФУ в Донецькій області виплатило позивачеві заборгованість з пенсії в сумі 377 456,70 грн, нараховану на виконання рішення суду у справі № 200/4867/22, 25 жовтня 2023 року – заборгованість в сумі 487,78 грн.
В січні 2025 року на виконання рішення суду у справі № 200/3697/24 ГУ ПФУ в Донецькій області здійснило нарахування компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії в сумі 164 507,81 грн, яка фактично виплачена позивачеві в лютому 2025 року, що визнається сторонами.
У відповідь на адвокатський запит представника позивача – адвоката Меламеда В.Б. від 20 січня 2025 року № ВЕБ-05001-Ф-С-25-012347, зареєстрований 21 січня 2025 року за № 778/8, листом від 13 лютого 2025 року № 0500-0202-8/12561 ГУ ПФУ в Донецькій області повідомило, що в межах компетенції відповідно до покладених судом зобов`язань виконало рішення суду у справі № 200/3697/24 і провело нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів на щомісячну пенсію ОСОБА_1 за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року при здійсненні виплати заборгованої суми пенсії у серпні 2023 в сумі 377 456,70 грн та у жовтні 2023 в сумі 487,78 грн, відповідно до Закону № 2050 і Порядку № 159.
Також ГУ ПФУ в Донецькій області повідомило, що виплату компенсації втрати частини доходів у розмірі 164 507,81 грн за період з 10 вересня 2014 року по 31 липня 2023 року та з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2023 року планується провести в 25 лютого 2025 року.
Разом з листом від 13 лютого 2025 року № 0500-0202-8/12561 ГУ ПФУ в Донецькій області надіслало представнику позивача Розрахунок компенсаційної виплати по пенсійний справі № 914420183080 ОСОБА_1 згідно з рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2024 року у справі № 200/3697/24, яке набрало законної сили 15 січня 2025 року, (від 27 січня 2025 року № 3128/04-16).
Згідно з цим розрахунком загальна сума такої компенсації становить 164 507,81 грн.
При цьому між сторонами відсутній спір щодо суми компенсації та правильності її обчислення.
Водночас 22 квітня 2025 року через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України представник позивача – адвокат Меламед В.Б. звернувся до ГУ ПФУ в Донецькій області з заявою, що зареєстрована за № ВЕБ-05001-Ф-С-25-072484, в якій зазначив, що на банківський рахунок позивача зарахована заборгованість з пенсії за період з 10 вересня 2014 року по 30 вересня 2023 року в сумі 377 456,70 грн у серпні 2023 року та в сумі 487,78 грн – в жовтні 2023 року.
Компенсація втрати частини доходу має виплачуватися у тому ж місяці, що й заборгованість, на яку вона нарахована.
Разом з цим компенсація в сумі 164 507,81 грн за пенсію, виплачену в жовтні 2023 року, нарахована і виплачена лише в лютому 2025 року з безпідставною затримкою.
Відтак, представник позивача зазначив, що ГУ ПФУ в Донецькій області порушило грошове зобов`язання, встановлене в законі, а тому на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК просив нарахувати та виплатити інфляційні втрати та 3% річних на нараховану суму компенсації.
Докази, які б свідчили, що ГУ ПФУ в Донецькій області розглянуло по суті питання, порушене в заяві від 22 квітня 2025 року № ВЕБ-05001-Ф-С-25-072484, і надало відповідь на неї, суду не надані.
За розрахунком позивача, ГУ ПФУ в Донецькій області на підставі ст. 625 ЦК мало нарахувати та виплатити 33 242,89 грн, в тому числі інфляційне збільшення – 25 454,68 грн та 3% річних – 7 788,21 грн.
Розрахунок інфляційних втрат проведений таким чином:
сума заборгованості – 164 507,81 грн;
період затримки виконання грошового зобов`язання: з 31 липня 2023 року по 25 лютого 2025 року;
індекс інфляції: серпень 2023 року – 98,6, вересень 2023 року – 100,5, жовтень 2023 року – 100,8, листопад 2023 року – 100,5, грудень 2023 року – 100,7, січень 2024 року – 100,4, лютий 2024 року – 100,3, березень 2024 року – 100,5, квітень 2024 року – 100,2, травень 2024 року – 100,6, червень 2024 року – 102,2, липень 2024 року – 100,0, серпень 2024 року – 100,6, вересень 2024 року – 101,5, жовтень 2024 року – 101,8.
індекс інфляції за весь період: (98,6 : 100) x (100,5 : 100) x (100,8 : 100) x (100,5 : 100) x (100,7 : 100) x (100,4 : 100) x (100,3 : 100) x (100,5 : 100) x (100,2 : 100) x (100,6 : 100) x (102,2 : 100) x (100,0 : 100) x (100,6 : 100) x (101,5 : 100) x (101,8 : 100) x (101,9 : 100) x (101,4 : 100) x (101,2 : 100) x (100,8 : 100) = 1,154732;
інфляційне збільшення: 164 507,81 грн х 1,154732 = 25 454,68 грн.
Розрахунок 3% річних проведений таким чином:
(сума заборгованості) х 3% х (кількість днів прострочення) : (кількість днів у році) = 164 507,81 грн х 3% х 576 : 365 – 7 788,21 грн.
Будь-які інші докази щодо предмета доказування сторони не надали.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Висновки суду по суті позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058).
За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону № 1058:
[…]
пенсійні виплати – грошові виплати в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати;
пенсія – щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом;
[…].
Законодавство про пенсійне забезпечення в Україні визначає ст. 4 Закону № 1058, згідно з ч. 1 з якою законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі – закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Ст. 5 Закону № 1058 визначена сфера дії цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 1058 виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування.
Виплата пенсії регламентована нормами ст. 47 Закону № 1058.
Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Виплата пенсії за минулий час унормована положеннями ст. 46 Закону № 1058.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
За правилами ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Правовідносини, пов`язані з компенсацією громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі – Закон № 2050).
Згідно зі ст. 1 Закон № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2050 компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі – компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 2050 під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:
пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством);
соціальні виплати;
стипендії;
заробітна плата (грошове забезпечення)
сума індексації грошових доходів громадян;
суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до ст. 3 Закону № 2050 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
За правилами ст. 4 Закону № 2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно зі ст. 7 Закону № 2050 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.
З метою реалізації Закону № 2050 Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 лютого 2001 року № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі – Порядок № 159).
Відносини, що регулюються цивільним законодавством, визначені ст. 1 Цивільного кодексу України (далі – ЦК).
Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (ц и в і л ь н і відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
За приписами ч. 2 ст. 1 ЦК до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство н е застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені ст. 11 ЦК.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Ч. 2 ст. 11 ЦК установлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
Крім того, згідно з ч. 3 ст. 11 ЦК ц и в і л ь н і права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з а к т і в ц и в і л ь н о г о законодавства.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування; згідно з ч. 5 ст. 11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду; відповідно до ч. 6 ст. 11 ЦК у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Ст. 625 ЦК встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач доводить, що має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати пенсії з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК, виходячи з того, що ГУ ПФУ в Донецькій області «прострочило виконання грошового зобов`язання, встановленого в законі».
При цьому, крім ч. 2 ст. 625 ЦК, позивач покликається на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо її застосування, викладені в постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року № 646/14523/15-ц та № 703/2718/16-ц, від 07 квітня 2020 року № 910/4590/19, від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22, від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21, від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15.
В постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц за позовом Особи 1 до Особи 2 про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за несвоєчасне виконання вироку суду в частині стягнення з відповідача на її користь матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди Велика Палати Верховного Суду навела такі висновки:
«[…]
17. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 1 вересня 2012 року по 1 жовтня 2015 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду.
18. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
19. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
20. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
21. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
22. За змістом ст. ст. 524, 533-535і625 ЦК грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
23. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
24. Ст. 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК).
25. Таким чином, у ст. 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
26. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст. 625 ЦК поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.
27. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 червня 2009 року, який набрав законної сили 30 вересня 2009 року, про стягнення з відповідача на користь позивача 770 000 грн матеріальних збитків та 10 000 грн відшкодування моральної шкоди.
28. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК. А тому Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням.
29. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що постановою від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 Верховний Суд України залишив без змін ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2013 року, якою було скасоване рішення апеляційного суду та залишене в силі рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 68 404,93 грн та 135 300,74 грн інфляційних втрат за період з 25 жовтня 2009 року до 1 вересня 2012 року. У справі № 686/21962/15-ц правовідносини виникли між тими самими сторонами, однак стосуються стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась за інший період – з 1 вересня 2012 року по 1 жовтня 2015 року.
30. Отже, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій також обґрунтовано вважали, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 625 ЦК.
31. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у:
32.1. Постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК);
32.2. Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія ст. 625 ЦК поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
[…]».
В постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц за позовом Особи 1 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України про стягнення індексу інфляції за прострочення виконання основного зобов`язання – (відшкодування моральної шкоди), 3% річних від простроченої суми, як відшкодування шкоди, завданої несвоєчасним виконанням рішення суду, Велика Палати Верховного Суду навела такі висновки:
«[…]
Стосовно висновків судів по суті вирішеного спору Велика Палата Верховного Суду керується такими міркуваннями.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до ст. 611 ЦК в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.
Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.
У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Ст. 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
[…]
Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК підлягають застосуванню.
[…]».
В постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц за позовом Особи 1 до Головного управління Пенсійного фонду України про стягнення інфляційних втрат і 3% річних внаслідок невиконання грошового зобов`язання – відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду навела такі висновки:
«[…]
Стосовно висновків судів по суті вирішеного спору Велика Палата Верховного Суду керується такими міркуваннями.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача компенсацію інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання і три проценти річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що на підставі судового рішення – постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2011 року, якою зі Смілянського ОУ ПФУ Черкаської області на користь ОСОБА_1 стягнуто 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, виникли грошові зобов`язання.
Однак такі висновки не відповідають правовій природі грошового зобов`язання та визначеним законодавством підставам для їх виникнення, а тому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).
Відповідно до ст. 611 ЦК в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У ч. 2 ст. 625 ЦК зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
За змістом ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди.
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими висновки судів, що між сторонами виникли грошові зобов`язання саме на підставі рішення суду.
Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.
Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.
[…]».
В постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 за позовом товариства до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві, про стягнення грошових коштів – інфляційних втрат і 3% річних внаслідок прострочення відшкодування з Державного бюджету України суми податку на додану вартість, Велика Палата Верховного Суду навела такі висновки:
«[…]
39. Суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2018 року у справі № 826/1962/16, що набрало законної сили відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року, бюджетна заборгованість з відшкодування ПДВ у розмірі 1 572 401,00 грн стягнута з Державного бюджету України на користь Товариства.
40. Тобто позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про прийняття судом одного з рішень про відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
41. Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що звернення позивача до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення інфляційних нарахувань та суми 3% річних є видом відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. За змістом ст. 1192, ч. 2 ст. 22 ЦК відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків) порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Таку ж природу має і неустойка. Зокрема, пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки НБУ, що нараховується на суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ відповідно до п. 200.23 ст. 200 ПК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.
42. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. При цьому у справі, що розглядається, заявлена була лише вимога про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, не поєднана з однією з вимог, зазначених у п. п. 1-4 ч. 1 ст. 5 КАС.
43. Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
44. У справі, що розглядається, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою, а основною – вимога про сплату заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ. При вирішенні спору про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів перед судом обов`язково постане питання про наявність заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, суму такої заборгованості, строк сплати такої заборгованості та тривалість прострочення, тобто питання, спір щодо яких підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір щодо вимоги про стягнення з бюджету інфляційних та річних процентів, нарахованих на прострочену суму заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, чи поєднана така вимога з однією з вимог, зазначених у п. п. 1-4 ч. 1 ст. 5 КАС, чи поєднана вона з вимогою про стягнення заборгованості бюджету з відшкодування ПДВ та чи розглянуті такі вимоги в іншій справі.
45. Ураховуючи зазначене вище, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір відноситься до юрисдикції адміністративних судів.
[…]».
В постанові від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22 за позовом Товариств 1 і 2, Особи 1 до Товариства 3 про стягнення вартості акцій, 3% річних та інфляційних втрат Велика Палата Верховного Суду навела такі висновки:
«[…]
Щодо зазначення в рішенні про нарахування відсотків до моменту виконання рішення і охоплення ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК вимоги про стягнення 3% річних.
99. Позивачі 1, 2, 3 у пред`явленому до суду позові, з-поміж іншого, просили здійснювати нарахування заявлених ними до стягнення 3% річних до моменту виконання рішення суду.
100. Відповідач заперечує щодо можливості нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду та зазначає, що приписи ч. 10 ст. 238 ГПК не містять положень щодо можливості здійснювати нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду.
[…]
102. Велика Палата Верховного Суду вважає правомірним зазначення судом першої інстанції в рішенні про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду, з огляду на таке.
[…]
111. Системний аналіз наведених норм свідчить, що положення ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК закріплюють механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами.
112. Застосування ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог. Вони застосовуються лише в тих випадках, коли суд, розглянувши спір по суті, ухвалив рішення про застосування відсотків.
113. Тобто можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог у рішенні суду).
114. Якщо суд не застосував відсотки в рішенні, то не може бути і зазначено про їх нарахування до моменту виконання рішення.
115. І навпаки – якщо суд їх застосує, то у рішенні може зазначатися про нарахування відсотків до моменту виконання рішення.
116. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що нарахування відсотків у порядку ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову судом за результатом розгляду справи та які зазначені в мотивувальній частині рішення.
117. Положення наведених норм можуть застосовуватись для донарахування будь-яких відсотків, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора. Якщо законодавством чи договором встановлені обмеження нарахування відсотків, про ці обмеження суд повинен зазначити в рішенні, яким встановлено донарахування відсотків.
118. За своєю природою відсотки, зазначені в ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК, є заходами відповідальності, що застосовані судом за порушення боржником виконання зобов`язання. Тобто це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені норми не визначають якоїсь іншої чи особливої правової природи відсотків, про нарахування яких суд може зазначити у рішенні про стягнення до моменту його виконання.
119. Стягнення процентів річних, правове регулювання яких визначено ч. 2 ст. 625 ЦК, охоплюються положенням наведених норм. Підтвердженням цього висновку додатково свідчить сам зміст ч. 2 ст. 625 ЦК, в якій прямо зазначено, що проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
120. Велика Палата Верховного Суду враховує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК сум (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18).
121. Нарахування на суму боргу 3% річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) відбувається незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
[…]
125. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що положення ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК урегульовують можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду.
126. При прийнятті рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки, суд вправі відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення суду.
127. Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК 3% річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) охоплюються положеннями ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК.
128. Подібні за змістом висновки щодо можливості нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду та охоплення положеннями ч. 10 ст. 238 ГПК, ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК 3% річних викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.
129. З огляду на викладене доводи відповідача щодо неможливості нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду є безпідставними, такими, що не відповідають положенням ч. 10 ст. 238 ГПК.
[…]».
В постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 за позовом Особи 1 до Хмельницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання – відшкодування за рахунок Державного бюджету України вартості неповернутих простих іменних акцій, підтвердженого рішенням суду, Велика Палата Верховного Суду навела такі висновки:
«[…]
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду апеляційної інстанції
(2.1) Чи застосовні приписи ст. 625 ЦК до правовідносин, які виникають унаслідок порушення державою обов`язку з виплати відшкодування шкоди у визначеному в чинному рішенні суду розмірі, а саме у разі несвоєчасного виконання такого рішення?
30. Позивачка просила стягнути з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку 546 186,82 грн, що становлять 3% річних від 1 175 530,33 грн простроченої суми грошового зобов`язання, і 6 337 116,43 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму цього зобов`язання, а всього – 6 883 303,25 грн за період з 1 травня 2004 року до 23 жовтня 2019 року включно за прострочення виконання державою грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням суду.
31. Перед судами постало питання про те, чи застосовні приписи ст. 625 ЦК до спірних правовідносин. Суд першої інстанції вирішив що так, але за період з 18 березня 2019 року (з дня прийняття постанови апеляційного суду у справі № 686/21941/15-ц, що є днем набрання чинності рішенням суду першої інстанції у тій справі) до 23 жовтня 2019 року включно (останнього дня, включно до якого рішення суду у справі № 686/21941/15-ц залишалося невиконаним). Апеляційний суд вважав таке застосування норм неправильним і відмовив у задоволенні позову.
32. Велика Палата Верховного Суду погоджується із судом першої інстанції у тому, що припис ч. 2 ст. 625 ЦК застосовний до спірних правовідносин. Але не з дати набрання законної сили рішенням суду у справі № 686/21941/15-ц, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення виконавчого документа до виконання органу ДКС України і до дня повного виконання судового рішення у вказаній справі.
33. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК).
34. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК).
35. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (ч. 2 ст. 11 ЦК).
36. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
37. За змістом ст. ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
38. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК).
39. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 5 Закону № 4901).
40. ЦК, прийнятий 16 січня 2003 року, набрав чинності 1 січня 2004 року, тоді як Закон № 4901 був прийнятий 5 червня 2012 року та набрав чинності 1 січня 2013 року. Ст. 625 ЦК діє у незмінній редакції з часу набрання чинності цим кодексом. Так само незмінним залишається припис ч. 1 ст. 5 Закону № 4901, який не встановлює інший, ніж у ч. 2 ст. 625 ЦК, розмір процентів.
41. Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є ЦК. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проєкт закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проєкт закону про внесення змін до ЦК. Поданий законопроєкт розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проєктом закону про внесення змін до ЦК (ч. ч. 1 та 2 ст. 4 ЦК).
42. Оскільки парламент прийняв Закон № 4901 після ЦК, то його приписи не мають суперечити приписам зазначеного кодексу. Прийняття законів, які регулюють однопредметні цивільні відносини інакше, ніж ЦК, можливе тільки з одночасним внесенням змін до цього кодексу (аналогічного підходу дотримав Конституційний Суд України у рішенні від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012 (абзац сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини)). Якщо ЦК та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17, від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19.
43. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що ст. 625 ЦК розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК). Отже, у ст. 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц).
44. Апеляційний суд помилково розмежував у спірних правовідносинах: (1) виконання судових рішень про стягнення з держави коштів, що є грошовим еквівалентом завданої нею шкоди, й обов`язки держави щодо виконання судових рішень, за якими вона є боржником; (2) відповідальність держави та відповідальність органу державної влади. Крім того, помилково вказав на те, що такий орган виконує зобов`язання «своїм коштом», і що позивачка неправильно просила стягнути гроші не з органу державної влади, а з Державного бюджету України.
45. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.
46. За змістом ч. 2 ст. 2 ЦК одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК). За змістом ст. 173 ЦК, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.
47. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц.
48. Отже, помилковим є розмежування апеляційним судом відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах щодо відшкодування завданої нею шкоди у розмірі, підтвердженому в судовому рішенні, та відповідальності органу державної влади, який це рішення виконує. Органи державної влади, зокрема органи прокуратури і ДКС України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.
49. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 і № 922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц).
50. Тому те, що позивачка вказала відповідачами за вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретні органи державної влади – Хмельницьку обласну прокуратуру та ДКС України – не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання зазначеного рішення суду є не держава, а саме певні її органи (орган). Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивачки публічно-владні управлінські функції (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника.
51. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц).
[…]
57. Усвідомлюючи необхідність поступу у вирішенні зазначеної проблеми та забезпечення належного виконання пілотного рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК)), а також від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що ст. 625 ЦК поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин). Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у ст. 625 ЦК визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (п. 45 постанови).
58. Незважаючи на зазначені висновки Великої Палати Верховного Суду, застосовні до спірних правовідносин у справі № 686/7081/21, апеляційний суд урахував висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 7 липня 2021 року у справі № 686/22674/20-ц. Згідно з тим висновком Закон № 4901 не поширюється на правовідносини щодо відшкодування державою шкоди у випадках, визначених ст. 1 Закону № 266/94-ВР.
59. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що такий підхід не узгоджується з наведеним вище її висновком стосовно застосування приписів ст. 625 ЦК до відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (див. аналогічний висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі № 522/8741/13). Цей висновок апеляційний суд у справі № 686/7081/21 помилково вважав незастосовним через те, що він нібито сформульований у справі, в якій спірні правовідносини не є подібними з такими правовідносинами у справі № 686/7081/21.
[…]
62. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (ч. 4 ст. 3 Закону № 4901).
63. З огляду на цей припис прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Отже, припис ч. 2 ст. 625 ЦК щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати).
64. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що у разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) ст. 625 ЦК та ч. 1 ст. 5 Закону № 4901 встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3% річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
[…]
75. Неузгодженість судової практики щодо застосування положень ст. 625 ЦК до правовідносин, які виникають унаслідок порушення державою обов`язку з відшкодування шкоди у грошовому розмірі, визначеному у чинному рішенні суду, а саме у випадку несвоєчасного виконання останнього, та потреба у забезпеченні єдності такої практики, зокрема з огляду на висновки, викладені у цій постанові, а також викладені Великою Палатою Верховного Суду раніше (див. постанови від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц), є очевидними. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, сформульованих у постановах (1) Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 826/17656/16 і Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 липня 2021 року у справі № 686/22674/20-ц про те, що передбачена ст. 625 ЦК відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді компенсації інфляційних втрат і 3% річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, та її подальшим відшкодуванням; (2) Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц про те, що період прострочення держави з виконання рішення суду про стягнення коштів із Державного бюджету України слід рахувати з дня пред`явлення виконавчого документа до виконання.
[…]».
Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду, на які покликається позивач в обґрунтування своїх вимог, були сформульовані щодо правовідносин, які мали цивільно-правовий характер. Виняток становить лише справа № 910/4590/19, в якій Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання щодо юрисдикції відповідного спору.
Для вирішення публічно-правового спору, що виник між сторонами, суду належить відповісти на питання про те, чи є «компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» цивільним грошовим зобов`язанням в розумінні ЦК, та, як наслідок, чи підлягають застосуванню до спірних правовідносин норм ч. 2 ст. 625 ЦК.
При вирішенні цього питання суд виходить з такого.
Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6/2759цс15 за позовом Особи 1 до Міністерства оборони України про стягнення боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та 3% річних сформулював такий висновок:
«[…]
Відповідно до ст. 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Ст.625 ЦК розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Ч. 2 ст. 625 ЦК встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. 
Передбачена ст. 625 ЦК норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.
[…]».
Від вказаного висновку Велика Плата Верховного Суду не відступала.
Так, в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, вказала:
«[…]
59. Апеляційний суд вказав, що вимога позивачки про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості з виплати вихідної допомоги та середнього заробітку є безпідставною, оскільки відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи ст. 625 ЦК не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.
60. Велика Палата Верховного Суду з цим висновком суду апеляційної інстанції погоджується та звертає увагу на таке:
60.1. У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц вона відступила від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК) (див. п. 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).
60.2. Однак Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис ч. 2 ст. 625 ЦК до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
[…]».
Суд відзначає, що між ОСОБА_1 та ГУ ПФУ в Донецькій області виникли публічно-правові відносини з приводу пенсійного забезпечення позивача, які регулює спеціальне (пенсійне законодавство).
Законом № 1058 врегульовано питання відповідальності держави в особі пенсійних органів за невиконання обов`язку щодо виплати пенсії, а саме виплата компенсації втрати частини доходів через невчасно виплачену пенсію з вини органу, що її призначає і виплачує.
Так, ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 установлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Таким законом є Закон № 2050.
Системне тлумачення норм Законів № 1058 і № 2050 та ЦК зумовлює такі висновки:
- правовідносини між ГУ ПФУ в Донецькій області та ОСОБА_1 щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії не є цивільними і вони не регулюються цивільним законодавством, позаяк відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (ц и в і л ь н і відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, а відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство н е застосовується, якщо інше не встановлено законом;
- право позивача на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії не є цивільним правом, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК цивільні права виникають із дій осіб, що передбачені актами ц и в і л ь н о г о законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують ц и в і л ь н і права;
- згідно з ч. 3 ст. 11 ЦК ц и в і л ь н і права можуть виникати безпосередньо з а к т і в ц и в і л ь н о г о законодавства, однак ні Закон № 1058, ні Закон № 2050 не є актами цивільного законодавства;
- отже, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка передбачена Законом № 1058 і здійснюється відповідно до Закону № 2050, не є цивільним грошовим зобов`язанням, в тому числі грошовим зобов`язанням, яке виникає безпосередньо з актів цивільного законодавства, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин норм ч. 2 ст. 625 ЦК, якою встановлена цивільна відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Відтак, з огляду на встановлені фактичні обставини та правове регулювання спірних правовідносин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Донецькій області щодо виплати компенсації втрати частини доходів в сумі 164 507,81 грн не разом з виплатою боргу пенсії у серпні 2023 року, а з затримкою виконання грошового зобов`язання в лютому 2025 року, та про зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області нарахувати та виплатити інфляційне збільшення, а також 3% річних від простроченої суми 164 507,81 грн за весь період прострочення з 31 липня 2023 року до моменту виплати в лютому 2025 року відповідно до ст. 625 ЦК належить відмовити повністю.
Суд надав оцінку основним доводам і запереченням сторін. Решта доводів і заперечень сторін не спростовують висновків суду по суті позовних вимог.

Розподіл судових витрат.
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а тому відповідно до ст. 139 КАС судові витрати не підлягають розподілу.
Керуючись ст. ст. 2, 12, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код 13486010, місцезнаходження: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
3. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
4. Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року. 

Суддя Т.О. Кравченко