КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 382/1980/24 Головуючий у суді першої інстанції - Шевченко О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/870/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У жовтні 2024 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що на підставі кредитного договору № 1001024590301, укладеного 02 травня 2018 року між АТ «ПУМБ» і ОСОБА_1 , відповідачці надано кредит у розмірі 24 000,00 грн. 
У зв`язку з невиконанням своїх кредитних зобов`язань належним чином довготривалий строк, заборгованість відповідачки станом на 09 вересня 2024 року становить 26 608,67 грн, яка складається із: 13 102,54 грн заборгованість за кредитом; 6,15 грн заборгованість за процентами; 13 499,98 грн заборгованість за комісією. 
Крім того, 16 лютого 2019 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1001247788201, за яким відповідачці надано кредит у розмірі 16 552,00 грн. У зв`язку з невиконанням своїх кредитних зобов`язань належним чином довготривалий строк, заборгованість відповідачки станом на 09 вересня 2024 року становить 24 932,77 грн, яка складається із: 13 592,99 грн заборгованість за кредитом; 6,14 грн заборгованість за процентами; 11 333,64 грн заборгованість за комісією. 
Також позивач зазначав, що направляв письмові вимоги (повідомлення) відповідачці на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість погашена не була. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 51 541,44 грн та судові витрати у розмірі 2422,40 гривні.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованість у розмірі 51 541,44 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» 2422,40 грн судового збору.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідачка  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 березня 2025 рок скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Скаргу мотивує тим, що підписання договору не свідчить про безспірність його умов, якщо такі умови суперечать вимогам закону.
Вказує, що вимога про стягнення комісії є безпідставною, оскільки відповідні умови договору є нікчемними за приписами чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду.
Зазначає, що погашала кредит, при цьому банк із перерахованих коштів погашав як тіло кредиту, так і незаконну щомісячну комісію, розмір якої перевищує тіло кредиту.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив. 
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 51 541,44 грн.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Судом встановлено, що 02 травня 2018 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1001024590301 у формі заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
За умовами вказаного договору відповідачці надається споживчий кредит у сумі 24000,00 грн. строком на 36 місяців, з розміром реальної річної процентної ставки 98,8516 %.
Із платіжної інструкції № TR.28420551.656732.8810 від 02 травня 2018 року вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 банк перерахував 24 400,00 грн.
Відповідно дорозрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором № 1001024590301 від 02 травня 2018 року станом на 09 вересня 2024 року, сума боргу становить 26 608,67 грн, яка складається з: 13 102,54 грн заборгованості за кредитом; 6,15 грн заборгованості за процентами; 13 499,98 грн заборгованості за комісією.
Також встановлено, що 16 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «ПУМБ» із заявою № 1001247788201 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
За умовами вказаного договору відповідачці надається споживчий кредит у сумі 16552,00 грн строком на 36 місяців, з розміром реальної річної процентної ставки 99,6137 %.
Із платіжної інструкції № TR.33742982.9109.8810 від 16 лютого 2019 року вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 банк перерахував 16 552,00 грн.
Відповідно дорозрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ» за кредитним договором № 1001247788201 від 16 лютого 2019 року станом на 09 вересня 2024 року, сума боргу становить 24 932,77 грн, яка складається з: 13 592,99 грн заборгованості за кредитом; 6,14 грн заборгованості за процентами; 11 333,64 грн заборгованості за комісією.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК Українивказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
За правилом ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до змісту ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Як вбачається з матеріалів справи, зобов`язання не виконані з вини відповідача.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як визначено у ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за договором заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачкою своїх обов`язків по сплаті кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Разом з цим, колегія судді не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за комісіями.
Так, умовами укладених між сторонами договорів передбачено сплату позивальницею щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, зроблено наступний правовий висновок: «10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У справі, що переглядається, у кредитних договорах, укладених між сторонами, зазначено, що відповідачці видається споживчий кредит на споживчі цілі.
При цьому, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому АТ «ПУМБ» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору.
В апеляційній скарзі відповідачка наголошує на тому, що умови кредитного договору про щомісячну сплату комісії за обслуговування кредитної заборгованості є незаконними.
За вказаних обставин та наведених положень закону колегія суддів доходить висновку, що положення кредитних договорів щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (комісію за обслуговування кредитної заборгованості) є нікчемними відповідно до частин 1-2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії у розмірі 13 499,98 грн за договором №1001024590301 та 11 333,64 грн за договором №100247788201 не підлягали задоволенню судом першої інстанції в повному обсязі.
Крім цього, згідно з наданими позивачем виписками по рахунках ОСОБА_1 : 
по особовому рахунку за договором №1001024590301 укладеним 02 травня 2018 року за період з 02 травня 2018 року по 09 вересня 2024 року сплачено 25 893,12 грн з яких комісія банку складає 13 629, 84 грн; 
по особовому рахунку за договором №1001024590301 укладеним 16 лютого 2019 року за період з 16 лютого 2019 року по 09 вересня 2024 року сплачено 6672, 35 грн, з яких комісія банку складає 3962,52 грн.
Зважаючи на те що у ОСОБА_1 був відсутній обов`язок зі сплати комісії Банку через нікчемність таких умов кредитних договорів, то сума основного боргу за тілом кредиту та відсотками підлягає зменшенню на суму фактично сплаченої комісії (13 629, 84 грн + 3962,52 грн).
Отже, розмір основного боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ», є доведеним у сумі 9115, 46 грн (51 541,44 - 13 499,98 - 11 333,64 - 13 629, 84 - 3962,52). І ця заборгованість підлягає стягненню з відповідачки.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно, з урахуванням ч. 13 ст. 141 ЦПК України, рішення суду підлягає також скасуванню в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 10 вказаної статті встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких обставин, з огляду на передбачену законом можливість взаємного зарахування судових витрат, враховуючи складність справи, ціну позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, відсоток задоволених позовних вимог, апеляційний суд вважає за можливе звільнити сторони від обов`язку по відшкодуванню судових витрат одна одній.
Керуючись статтями 369, 374, 376, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 24 березня 2025 року скасувати, ухвалити судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4, ЄДРПОУ: 14282829) заборгованість у розмірі 9115 (десять тисяч сто п`ятнадцять) гривень 46 копійок.
В іншій частині позов залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома