КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3427/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Київ
Справа № 372/1039/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Кравченка М.В., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області, Міністерство оборони України, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, 

встановив:

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на початку 2014 року він з відповідачем почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дитина ОСОБА_4 , яка на даний момент проживає разом з ним. Досить тривалий час сторони не знаходять спільну мову та не ведуть спільного господарства. Таким чином, спільне життя не склалося. З відповідачем він не може знайти спільну мову, їхні погляди на життя в цілому суттєво різняться. Вже більше п`яти місяців спільне господарство сторони не ведуть. Фактично з вересня 2023 року сторони не проживають однією сім`єю. 
Наприкінці серпня 2023 року відповідач повідомила йому про свій намір виїхати до Італії, оскільки там проживає її мама, вона зможе влаштуватися там на роботу і зможе допомагати грошима дитині, а також, за її словами, вона боїться постійних обстрілів російською федерацією, побоюється за своє життя та здоров`я. Стосовно визначення місця проживання спільної дитини відповідач не проти, щоб дитина залишилася проживати з ним, вважає, що перебування дитини разом з нею в Італії унеможливить її працевлаштування там. Оскільки відповідач не проти того, щоб спільна дитина проживала з ним, крім того, вона не має ні наміру, ні бажання забирати дитину з собою до Італії, сторони досягли згоди, стосовно проживання дитини з батьком, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом.
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини, доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком. 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 29.02.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Міністерство оборони України.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно залучив в якості третьої особи Міністерство оборони України, оскільки задоволення позовних вимог не впливає на можливу мобілізацію позивача, а відтак не зачіпає прав та інтересів Міністерства.
Також висновки суду про те, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання дитини не відповідає обставинам справи, оскільки відповідач змінила своє ставлення до позовних вимог і неодноразово вказувала позивачу, що вона вивезе спільну дитину назавжди до Італії, а тому суд не мав підстав відмовляти у задоволенні позовних вимог з підстав відсутності предмету спору.
Крім того суд порушив норми процесуального права та не вказав у мотивувальній частині рішення мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, брав до уваги або відхиляв докази.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства оборони України - ОСОБА_6 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що на даний час законодавством України передбачено, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» військовозобов`язаний може підтвердити, зокрема, рішенням суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Таким чином, результати розгляду даної справи про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, навіть у разі задоволення позову, не вплинуть і не призведуть до виникнення у   ОСОБА_1 права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Вважає, що під час розгляду справи суд повинен з`ясувати, чи не є позовна заява ОСОБА_1 проявом зловживання правом у недобросовісний спосіб з метою ухилення від виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни (ст. 65 Конституції України), про що дійшов висновку Верховний Суд у постанові від 13.03.2024 року у справі № 495/2284/23.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали спільно без реєстрації шлюбу.
Сторони мають спільну неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, 19.11.2014 року серії НОМЕР_1 (а. с. 4).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів»
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. 
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду не встановлено, що між сторонами існує який-небудь спір та/або неузгодженості щодо того, з ким проживатиме їхня неповнолітня дитина. У позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_3 не проти того, щоб їх спільна дитина проживала з батьком - ОСОБА_1 , а також відомо, що сторони досягли згоди стосовно місця проживання їх спільної дитини.
Колегія суддів вважає такий висновок неповним, оскільки суд першої інстанції керувався тільки фактом відсутності спору між сторонами щодо місця проживання дитини, водночас не встановив обставин справи, які підлягають урахуванню при вирішенні спору зазначеної категорії, не надав оцінки інтересам дитини.
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилався лише на те, що після припинення спільного життя сторін їхня дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з ним, мати ОСОБА_3 має намір виїхати до Італії та не заперечує, щоб дитина залишилася проживати з батьком. 
Водночас, в апеляційній скарзі позивач зазначив протилежне - що під час розгляду справи відповідач виїхала за кордон та почала заперечувати проти того, щоб дитина проживала з батьком. 
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
З матеріалів справи встановлено, що сторона позивача на підтвердження своїх вимог надала суду лише один доказ - копію свідоцтва про народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, 19.11.2014 року серії НОМЕР_1 (а. с. 4).
Ухвала про відкриття провадження у справі від 29 лютого 2024 року була надіслана Обухівським районним судом Київської області на адресу органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Обухівської міської ради, у зв`язку з чим питання щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розглядалося на засіданні комітету з питань захисту прав дитини 27 березня 2024 року.
Листом від 11 квітня 2024 року представник виконавчого комітету Обухівської міської ради повідомив суду, що комісія, заслухавши учасників та дослідивши письмові матеріали, дійшла висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні звернення щодо визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком у зв`язку з відсутністю спору між батьками ( а.с. 44).

Таким чином, будь-яких доказів на підтвердження того, що визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, матеріали справи не містять.
Зокрема, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що дитина дійсно проживає з ним, а також доказів того, що він володіє житлом, в якому створені належні умови проживання для дитини. 
Також позивачем не надано доказів того, що він має постійну роботу та здатний забезпечити дитину усім необхідним для повного і гармонійного розвитку дитини та її достатнього рівня життя. Позивачем не надано доказів, яким чином він піклується про стан здоров`я дитини, забезпечує її фізичний, інтелектуальний, культурний і соціальний розвиток. 
З огляду на вік дитини (9 років на момент звернення до суду із позовом) позивач не вказує, чи відвідує дитина навчальний заклад, а також доступність його відвідування із урахуванням місця проживання позивача, відсутні характеризуючі дані з навчального закладу, зокрема, щодо участі обох батьків у вихованні та навчанні дитини. 
Крім того, позивачем не доведено, що у нього встановлено психологічний зв`язок із дитиною, за умови наявності якого в найкращих інтересах дитини було б проживати з батьком, а не з матір`ю. 
Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що відповідач ОСОБА_3 , яка, за словами позивача, переїхала жити в Італію, заперечує проти того, щоб дитини проживала з батьком, позивач не наводить жодних аргументів того, що в найкращих інтересах дитини буде залишитися проживати на території України, цивільна інфраструктура якої зазнає постійних масованих обстрілів зі сторони рф, а не за кордоном у безпечному для дитини середовищі. 
З викладеного вбачається, що жодних доказів, необхідних для вирішення справи, та які б підтверджували обставини, викладені позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, позивачем та його представником до матеріалів справи надано не було. 
Таким чином, беручи до уваги те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що дитина сторін у справі ? ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком, який забезпечує їй повний і гармонійний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку, дитина відвідує навчальний заклад, а батько має постійну роботу, здатний забезпечити дитину усім необхідним, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено, що визначення місця проживання дитини разом з батьком буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову. 
Враховуючи викладене, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду необхідно змінити шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови. 
Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.