ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/135/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/135/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

06.01.2025 ОСОБА_1 звернулася з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі - в/ч НОМЕР_1 ), в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати їй грошової компенсації за не отримане речове майно та стягнути у зв`язку з цим з в/ч НОМЕР_1 на її користь середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 05.09.2024 по 27.12.2024 у сумі 92 881,50 грн. 
Мотивуючи свої вимоги, позивачка повідомляє суду, що проходила військову службу у складі в/ч НОМЕР_1 , звідки була звільнена у відставку 04.09.2024. На день звільнення з нею не було проведено остаточного розрахунку в частині виплати грошової компенсації за не отримане речове майно у сумі 101165,41 грн. Вказана сума коштів (за вирахуванням військового збору) була перерахована позивачці лише 27.12.2024, тобто із затримкою у 114 днів, у зв`язку з чим ОСОБА_1 інкримінує відповідачу факт порушення статті 116 КЗпП України, з огляду на що стверджує, що у відповідача, відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України, виник обов`язок з виплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.09.2024 по 27.12.2024 (114 днів) у сумі 92 881,50 грн.
Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 10.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Зазначав, що на період повномасштабного вторгнення здійснення видатків з бюджету здійснюється за пріоритетними напрямками на забезпечення обороноздатності. Тому бюджетний процес не може бути порушений. Після надходження коштів та кошторисних призначень позивачці було здійснено виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у повному обсязі. Звертає увагу на те, що Закон №2011-ХІІ та Положення №1153/2008 не містять положень про застосування трудового законодавства щодо військовослужбовців, а також не містять положень, які б установлювали особливий вид відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунків з військовослужбовцями, оскільки відповідно до п. 242 Положення №1153/2008 військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Тож спірні правовідносини регулюються не Кодексом законів про працю України, а спеціальним законодавством. На переконання представника відповідача належним способом захисту порушеного права позивача у межах спірних правовідносин може бути невиключення військовослужбовця без його згоди зі списків особового складу військової частини відповідно до вимог спеціального законодавства (п. 242 Положення №1153/2008), а не стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до трудового законодавства (ст. 117 КЗпП України), яке на спірні правовідносини не поширюється. За таких обставин, позивач мав би позиватись щодо визнання незаконним наказу про його виключення зі списків військової частини, поновлення на військовій службі і стягнення відповідних компенсаційних виплат за весь період вимушеного прогулу. Під час подання рапорту про звільнення з військової служби встановлено відсутність претензій позивача до порядку та терміну подання до звільнення, а також прохань (побажань) щодо проведення розрахунку до виключення зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .
Розгляд справи, відповідно до ст. 262 КАС України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. 
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Веселий Кут Арцизького району Одеської області, проходила військову службу у складі Збройних Сил України (вислуга - 23 роки 01 місяць). Наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №263 від 04.09.2024 штаб-сержанта ОСОБА_1 , начальника апаратної взводу зв`язку роти зв`язку командного пункту польового вузла зв`язку, звільнену наказом командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) №77-рс від 04.09.2024 з військової служби у відставку за пунктом "б" (за станом здоров`я) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", вважати такою, що 04.09.2024 справи та посаду здала. З 04.09.2024 виключена зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлена для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Цим же наказом передбачено виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №178 від 16.03.2016 у розмірі 101165,41 грн (а.с. 7).
Однак на момент звільнення грошову компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 101165,41 грн позивачці виплачено не було.
Лише 27.12.2024 на картковий рахунок ОСОБА_1 було зараховано компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 99 647,93 грн (за вирахуванням 1,5% військового збору) (а.с. 10).
З приводу цих обставин спору немає, а тому суд приймає їх до уваги як такі.
Позивачка вважає, що оскільки у день звільнення з військової служби відповідач не виплатив їй усіх належних сум, то відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України вона має право на отримання сум середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 05.09.2024 по 27.12.2024, тобто за 114 днів, у сумі 92 881,50 грн з розрахунку середньоденного розміру її грошового забезпечення на рівні 814,75 грн, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі – Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до абзацу 1 пункту першого статті 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі – Закон №2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
За змістом частини четвертої статті 2 Закону №2232-ХІІ, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Абзацом третім пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (надалі – Положення №1153), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Тож у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.
Як установлено судом, на момент звільнення позивача 04.09.2024 з військової служби їй не було виплачено компенсацію за не отримане речове майно у розмірі 101165,41 грн. 
Тобто, відповідач не виплатив усіх сум, що належать позивачці у день її звільнення. 
Належні позивачу кошти були виплачені лише 27.12.2024.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби), роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, статтею 117 КЗпП передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
При вирішенні даного спору суд керується загальними правилами правозастосування, відповідно до яких пріоритетними є норми спеціального законодавства, тоді як трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про необхідність такого правозастосування йдеться у спеціальному законі.
У цьому контексті непоширення норм КЗпП на військовослужбовців стосується лише порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення).
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.
Тож у спірних правовідносинах слід керуватися саме нормами статті 116 та 117 КЗпП.
У постанові від 16.02.2023 у справі №420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. В разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.
Стаття 116 КЗпП оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 - визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
У постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Підсумовуючи вищенаведене, суд з урахуванням з`ясованих фактичних обставин справи та особливостей правового регулювання спірних правовідносин доходить висновку про те, що оскільки відповідач не провів з позивачем на день його виключення зі списків особового складу військової частини розрахунок у повному обсязі, а саме - не виплатив індексацію грошового забезпечення, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.
Обраховуючи розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, суд враховує наступні обставини.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі – Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках.
За змістом абзацу 4 пункту другого розділу ІІ Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом восьмим розділу IV Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Вимогу суду про надання документальних відомостей щодо сум виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за два повні місяці, що передували її звільненню, із вказівкою у таких відомостях усіх складових грошового забезпечення, представник відповідача ОСОБА_2 свідомо проігнорував, обмежившись лише написанням відзиву на позовну заяву без надання будь-яких доказів.
Тож суд керуватиметься доказами, наданими позивачем, серед яких фігурує довідка в/ч НОМЕР_1 від 11.09.2024 №893 про розміри додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії (а.с. 12).
Відповідно до даних цієї довідки про основні та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за два останні місяці служби перед звільненням (липень - серпень 2024 року) грошове забезпечення позивача, з якого було сплачено єдиний внесок, становило 50 514,76 грн (у липні – 25257,38 грн та у серпні - 25257,38 грн).
Кількість календарних днів за період липень - серпень становить 62 дні.
Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становить 814,75 грн (50 514,76 грн / 62 календарних дні).
Період за час затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок випалити позивачу середнє грошове забезпечення, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України (не більш як за шість місяців) має обчислюватися з 05.09.2022 (наступний день після звільнення) по 26.12.2024 включно (день, що передує дню зарахування коштів на рахунок) та становить 112 календарних днів.
Отже, сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаного правового регулювання і встановлених судом обставин, становить 91252,00 грн (814,75 грн х 112 календарних днів), а не 92 881,50 грн, як помилково вважає позивачка.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №2340/3023/18, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні зменшується на суму податків і зборів.
За таких обставин позов слід задовольнити частково у спосіб, визначений судом.
Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Позивачка звільнена від сплати судового збору у спорі про стягнення сум заробітку, інших судових витрат не понесла, тож підстави для їх розподілу відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 у справі №440/135/25 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України в частині несвоєчасної виплати грошової компенсації за не отримане речове майно при звільненні ОСОБА_1 .
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в межах суми 91252,00 грн, остаточний розмір якої має визначити роботодавець після відрахування податків та зборів.
В іншій частині вимог - позов залишити без задоволення.
Позивач:  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; АДРЕСА_2 ). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду впродовж тридцяти днів з моменту його підписання.

Суддя	 	Є.Б. Супрун