Справа № 2/714/5/26
ЄУН: 714/15/25

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" січня 2026 р.         м.Герца

Герцаївський районний суд Чернівецької області 
в складі: головуючого судді: Козловської Л.Д.
секретар: Постевка Л.В.
з участю: позивачки: ОСОБА_1 
представника позивачки: ОСОБА_2 
третьої особи: ОСОБА_3 
розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Чернівецької районної військової адміністрації про позбавлення батьківських прав, -
В С Т А Н О В И В:
До Герцаївського районного суду Чернівецької області звернулася із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треття особа на стороні позивача ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Чернівецької районної військової адміністрації про позбавлення батьківських прав.
Зазначала, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично перебували у стосунках з 2008 року як пара, однак у нас сталися непорозуміння та вони розсталися.
14.05.2009 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 , та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дитина, син ОСОБА_5 , про що свідчить Свідоцтво про народження дитини, яке міститься у матеріалах справи.
29.07.2013 року вищевказаний шлюб був розірваний, про що свідчить рішення Герцаївського районного суду від 29.07.2013 року.
Також просить звернути увагу, що у вказаному судовому рішенні зазначено, що подружжя тривалий час спільно не проживали та не підтримували сімейних стосунків.
Також зазначає, що відповідно до вимог Закону батьком дитини було записано її чоловіка, зокрема ОСОБА_4 , але враховуючи той факт, що у них не було сімейного життя, проте не мали можливість юридично розлучитися в силу вимог Закону, де визначено, що розлучення можливо лише тоді коли дитина має вік один рік, відповідно вона відразу подала до суду позов та просила шлюб розірвати.
Стверджує, що з моменту розірвання шлюбу вона проживала з ОСОБА_3 разом, як сім`я, надалі завагітніла та народила ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , що свідчить Свідоцтво про народження дитини, що міститься у матеріалах справи.
Як вбачається з матеріалів справи, то батьком дитини, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 є, ОСОБА_7 , однак з двох річного віку такі обов`язки батька фактично виконує чоловік позивачки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказувала, що з моменту розірвання шлюбу дитина проживає у їх сім`ї та знаходитися на повному утриманні та вихованні, оскільки з відповідачем не спілкувалася, і зазначає, такий виїхав закордон.
Тобто з 2013 року і станом на сьогодні, позивачка разом з чоловіком ОСОБА_3 , повністю та самостійно утримують і виховують дітей, в т.ч. сина від першого шлюбу та спільну доньку.
З обставини справи, вбачається, що батько, ОСОБА_5 з 2014 року по сьогоднішній день не виконує батьківських обов`язків, не утримує дитину, не бере участі у його вихованні, та вважає, що наявні усі правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, в першу чергу виходячи з інтересів сина, по тій причині, що з народження ОСОБА_8 батьком сприймає тільки ОСОБА_9 , рідного батька не пам`ятає, бачив тільки по фото.
Також зазначає, що сама дитина бажає, щоб окрім того що має фактичного батька ОСОБА_10 , щоб такий батько був і юридичним батьком, оскільки неодноразово просив, щоб він був на прізвищі батька ОСОБА_9 з яким проживає, як і його сестричка ОСОБА_11 .
Посилаючись на фактичні обставини справи, та вимоги чинного законодавства, просила суд позов задовольнити в повному об`ємі. 
Відповідач до суду, не з`явився, хоча неодноразово був повідомлений по час та дату судових засідань.
Третя особа на стороні позивача Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, також до суду не з`явилися, проте надали заяву, щоб вишити спір з урахуванням інтересів дитини.
Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був неодноразово повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, а також не подав відзив на позов. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Під час розгляду справи по суті, суд встановив, що дійсно 14.05.2009 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_4 , та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дитина, син ОСОБА_5 . Після народження дитини сторони розірвали шлюбні стосунки, та 29.07.2013 року вищевказаний шлюб був розірваний, про що свідчить рішення Герцаївського районного суду від 29.07.2013 року.
Також судом встановлено, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_12 разом, як сім`я, надалі завагітніла та народила ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , що свідчить Свідоцтво про народження дитини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 з двох річного віку проживає у родині ОСОБА_13 та обов`язки батька фактично виконував та виконує чоловік позивачки, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Також встановлено, що з моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , дитина не тільки проживає у сім`ї ОСОБА_13 а і знаходитися на повному утриманні та вихованні, оскільки позивачка з відповідачем не спілкувалися взагалі, так як останній виїхав закордон, що знайшло своє підтвердження відомостями з міграціної служби, які були витребуванні на запит суду та містяться у матеріалах справи а.с.156-157.
Також суд встановив, що ОСОБА_8 батьком сприймає тільки ОСОБА_9 , рідного батька не пам`ятає, бачив тільки по фото.
Відповідно з 2013 року і станом на сьогодні, позивачка разом з чоловіком ОСОБА_3 , повністю та самостійно утримують і виховують дітей, в т.ч. сина від першого шлюбу та спільну доньку.
Що підтверджує той факт, що біологічний батько, ОСОБА_5 з 2014 року по сьогоднішній день не виконує батьківські обов`язків, не утримує дитину, не бере учаті у його вихованні, саме тому суд приходить до висновку, що наявні усі правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 .
При постановлені судового рішення суду приймає до уваги покази свідків, зокрема самого ОСОБА_3 , який чітко ствердив, що з 2 – ох річного віку виховує сина ОСОБА_15 , дуже його любить, які рідну дитину, що вони мають між собою дружні стосунки та довіру, в усіх справах ОСОБА_16 ділиться з ОСОБА_9 , оскільки саме він його розуміє та підтримує. Вони постійно разом вчать уроки, спілкуються на особисті теми. 
Свідки, які є друзями сім`ї ОСОБА_13 та вчителі дітей ОСОБА_13 , також засвідчили, що сім`я є дуже дружньою, та з моменту знайомства навіть не могли припустити, що ОСОБА_9 є біологічно не рідним батьком ОСОБА_8 , оскільки між ними дуже теплі та довірливі стосунки. 
Також засвідчили, що постійно життям дитини, його навчання та дозвіллям цікавився тільки ОСОБА_9 , а батька ОСОБА_17 жодного разу не бачили так не чули. ОСОБА_11 не бачили, що батько передавав подарунки, їжу чи одежу чи взуття. 
Сам ОСОБА_8 , як неповнолітній свідок, ствердив, що любить свого батька ОСОБА_9 , та дуже хоче бути на його прізвищі, оскільки з самого дитинства завжди знав та вважав, що ОСОБА_9 є його батьком. Батько ОСОБА_9 для нього є авторитетом. 
Він дуже бажає що він мав прізвище, як уся його сім`я, дуже любить батька ОСОБА_9 , та він для нього є справжнім другом. Щодо свого біологічного батька ОСОБА_17 , зазначив, що жодного разу в житті його не бачив, не спілкувався, та не пам`ятає, щоб йому передавали будь – які подарунки, кошти, одежу чи взуття, солодощі чи іграшки. Також на запитання суду, чи спілкувався з бабусею або дідусем по лінії біологічного батька, також відповів, що ні, і зазначив, що таких особ не знає.
Зазначав, що усе йому купували мама та батько ОСОБА_9 . Має дуже добрі стосунки з батьками, та дуже любить свою рідну сестричку ОСОБА_11 . Також сказав, що батько ОСОБА_9 допомагає йому з уроками, навіть в той час коли він був у рейсі, оскільки працював далекобійником, і тепер коли має можливість під час служби у ЗСУ.
Щодо Висновку органу опіки та піклування, то суд бере його до уваги в якості доказу по справі, оскільки у даному висновку фактично наведені обставини справи, що знайшли своє підтвердження в рамках розгляду справи по суті, зокрема встановлено факт не виконання батьківських обов`язків ОСОБА_4 по відношенню до свого сина ОСОБА_8 . 
Також в ході розгляду заяви на комісії органу опіки та піклування ЧМР, при з`ясуванні думки батька, щодо заяви ОСОБА_1 про позбавлення його батьківських прав, то такий залишив вирішення даної заяви на розсуд органу опіки та піклування, і не просив його не позбавляти батьківських прав, та не вживав заходів, щодо налагодження стосунків з сином, хоча має усі контакти та можливості.
В той же час орган опіки становив та зазначив, батьківські обов`язки фактично виконує батько ОСОБА_9 . Однак прийшли до висновку, у зв`язку з тим фактом, що матір дитини ОСОБА_1 з моменту розірвання шлюбу не зверталася до суду про стягнення аліментів, а також враховуючи, що позбавлення батьківських прав це крайня міра, не рекомендували позбавлення батьківських прав.
Суд при вирішенні справи по суті враховує усі докази які містяться у матеріалах справи та ґрунтуючись на повноті всебічності та об`єктивності приходить до висновку, що фактично усі докази свідчать про той факт, що дійсно ОСОБА_4 не виконував та не виконує батьківських прав. 
Також вагомим фактором для суду був той факт, що при отриманні позову відповідач про розгляд заяви про позбавлення батьківських прав, останній виявив абсолютну байдужість, не вжив жодного заходу, щодо відновлення стосунків з сином, не намагався передати подарунка чи надати будь – якої допомоги, не виявив бажання просто поспілкуватися та порозумітися з сином, що свідчить про той факт, що дійсно йому син ОСОБА_8 для нього є байдужим.
Адже батько, якщо бажає бути батьком, він намагається робити усі дії, щоб знайти підхід до дитини, показати свою любов, повагу, підтримку та турботу, проте в даному випадку ОСОБА_4 , у період з 2013 року по 2025 рік, не вжив жодного заходу щодо відновлення стосунків з сином, та навіть у момент розгляду заяви, не намагався боротися за свою дитину, що свідчить що такий самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Відповідно до абзацу другого п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-ІІІ передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Згідно зі ст.164 СК України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Також суд при ухвалені рішення враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. А зважаючи на той факт, що батько більше 10 років не цікавиться дитиною, не бере участь у її вихованні та утриманні, та не проявляє жодної уваги, то такі виняткові обставини, настали. 
В той же час батько не позбавлений відновити свої права, якщо виявить бути батьком, відновить контакт з дитиною, та доведе, що дійсно бажає бути батьком.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, не може позитивно впливати на виховання та становлення дитини, не спілкується з сином, зв`язків не підтримує, не цікавиться її вихованням та навчанням, не надає матеріальної допомоги на утримання. 
Також ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів про бажання змінити своє ставлення до дитини, ставлення до виконання ним батьківських обов`язків, змінити свою поведінку в кращу сторону, щоб займатися вихованням своєї дитини, дбати про її розвиток, матеріальне забезпечення. 
Поведінка батька при розгляді заяви в Ораганах опіки та піклування, не може вважатися проявом батьківського піклування, бажанням брати участь у вихованні дитини, виконувати батьківські обов`язки.
Також матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів того, що відповідач намагався брати участь у вихованні дитини, вимагав побачень з нею, тощо, а відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, беручи до уваги викладені обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відповідно до статті 164 СК України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 164, 166, 180, 181, 196 СК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 , відносно сина: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду виготовлено 29.01.2026 року.

Суддя: