УХВАЛА
 
26 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 545/3968/23
провадження № 61-14694ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області 
від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 30 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (далі - ВК Щербанівської сільської ради), в якому просив суд: 
- поновити його на посаді виконуючого обов`язки головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування ВК Щербанівської сільської ради;
- зобов`язати роботодавця видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі та внести зміни до трудової книжки, а саме, визнати недійсним запис № 31 від 04 жовтня 2023 року про звільнення та внести запис про поновлення на попередній роботі;
- стягнути з роботодавця на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 жовтня 2023 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 729,73 грн.
 
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 
2024 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВК Щербанівської сільської ради.
 
Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області 
від 26 березня 2024 року ухвалено додаткове рішення у справі № 545/3968/23 за позовом ОСОБА_1 до ВК Щербанівської сільської ради про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Судовий збір у даній справі віднесено за рахунок держави, а витрати на професійну правничу допомогу віднесено за рахунок позивача ОСОБА_1 .
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 
2024 року залишено без змін.
Додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області 
від 26 березня 2024 року залишено без змін.
 
25 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лазоренко Ю. М., 
із застосуванням засобів кур`єрського поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року, за змістом якої просив оскаржувані судові рішення скасувати, за результатами розгляду справи ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року визнано наведені представником ОСОБА_1 - адвокатом Лазоренком Ю. М. підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лазоренка Ю. М. на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 
2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 30 липня 2024 року залишено без руху.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2024 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року визнано неподаною та повернуто заявнику (провадження № 61-13082ск24).
 
27 грудня 2024 року ОСОБА_1 , із застосуванням засобів поштового зв`язку, вдруге звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області 
від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 30 липня 2024 року у вказаній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2025 року визнано наведені ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року залишено без руху.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 
2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 30 липня 2024 року визнано неподаною та повернуто заявнику (провадження № 61-17516ск24).
 
03 квітня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку втретє звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку подачі касаційної скарги відмовлено.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року залишено без руху.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2025 року визнано наведені 
ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року визнано неподаною та повернуто заявнику (провадження № 61-4400ск25).
 
21 липня 2025 року ОСОБА_1 вчетверте подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Полтавського районного суду Полтавської області 
від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року у справі № 545/3968/23.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 
2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області
від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду
від 30 липня 2024 року залишено без руху.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2025 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області 
від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року у справі № 545/3968/23 визнано неподаною і повернуто особі, яка її подала (провадження № 61-9289ск25).
20 листопада 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку вп`яте звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року (надійшла до суду 24 листопада 2025 року), в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
У касаційній скарзі заявником порушено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.
 
Клопотання обґрунтовано тим, що копію повного тексту постанови отримано заявником засобами поштового зв`язку 27 серпня 2024 року.
 
На підтвердження клопотання заявник надав копію конверта про направлення судом апеляційної інстанції постанови на адресу заявника.
 
Також, заявник надав копію відповіді суду першої інстанції, в якій зазначено, що копія постанови Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року                                не направлялася на адресу адвокатського бюро «Юрія Лазаренка»                                        (не електронну, а поштову).
 
Доказів того, що представник заявника як адвокат, який в обов`язковому порядку має зареєстрований Електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд»,                               не отримував копію постанови апеляційного суду на адресу свого Електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», заявник та його представник не надали. 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається Цивільним процесуальним кодексом України та іншими законами України, 
якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
У частині першій статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, 
чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). 
Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку 
на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
У частині третій статті 394 ЦПК України зазначено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску 
з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.
Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.
У справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року Європейський 
суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися 
у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує 
верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним 
з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи 
і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не 
є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», та «Трух проти України» (ухвала від 14 жовтня 2003 року).
Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Поважними причинами пропуску строку є ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. 
Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, - за наявності.
У постанові Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року зазначено, що повний текст постанови виготовлено 30 липня 2024 року, отже останній тридцятий день на касаційне оскарження припадає на 29 серпня 2024 року (четвер).
Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року надіслана судом 31 липня 2024 року, зареєстрована - 01 серпня 2024 року, забезпечено надання загального доступу - 02 серпня 2024 року.
У постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що розгляд справи проведено за участю «позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката 
Лазоренка Ю. М., представника відповідача - адвоката Баликової Н. І.».
Отже, ОСОБА_1 та його представнику було достеменно відомо про наявність оскаржуваної постанови.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі 
№ 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24) вказано, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Ураховуючи імперативний характер положень частини другої статті 358 ЦПК України 
(у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) та те, що річний строк, визначений вказаною процесуальною нормою, є присічним і поновленню                         не підлягає, суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 911/3513/16 зазначено, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані 
з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного 
вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку є правом суду, яке він використовує залежно 
від поважності причин пропуску строку на оскарження.
При цьому саме на заявника покладено обов`язок доведення наявності 
в нього об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо 
оскарження судового рішення.
Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою 
права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення 
їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети 
(див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу 
до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
Таким чином, доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому 
статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, 
яка має бути досягнута.
Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами-членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії»).
При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини 
зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року у справі 
«Дія 97» проти України»).
Ураховуючи, що відсутні підстави вважати, що заявник був позбавлений можливості скористатися своїм процесуальним правом подачі касаційної скарги у передбачений законодавством строк та які б могли свідчити про наявність особливих і непереборних обставин, за яких заявник не подав касаційну скаргу 
у передбачений строк, які б виправдали пропуск строку більше ніж на один рік, 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною третьою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 13 березня 2024 року, додаткове рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 30 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк