Справа № 461/4816/25                        Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2754/25                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю. 
з участю: представника АТ «Ідея Банк» - Жовтанецького В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Ідея Банк» на додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 липня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

у червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович, Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 27 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем вчинено виконавчий напис № 1226, за умовами якого стягнуто з ОСОБА_1  на користь AT «Ідея Банк» заборгованість в розмірі 38 313,46 грн., яка складається з: основний борг - 18905,16 грн., прострочена заборгованість - 2866,13 грн., прострочені проценти - 7777,82 грн., строкові проценти 523,07 грн., пеня - 6416,62 грн., вчинення виконавчого напису нотаріуса 1600,00 грн. Вважає, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не було з`ясовано чи існувала заборгованість  ОСОБА_1 перед банком, чи була заборгованість саме в такому розмірі, як зазначено у виконавчому написі, нотаріус не переконався належним чином у безспірності заборгованості, що підлягає стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Зазначає, що приватний нотаріус не повідомляв позивача про те, що банк звернувся з відповідною заявою, що позбавило його можливості подати заперечення щодо нарахованих банком сум. Право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Також на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати та бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору щодо заборгованості як такого.
Крім того, у відповідь на адвокатський запит щодо отримання інформації про стягнення коштів по виконавчому провадженні Броварський відділ ДВС у Броварському районі Київської області було запропоновано ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження за допомогою ідентифікатора доступу та надано інформацію, що у виконавчому провадженні № 54692998 було стягнуто з позивача на користь відповідача 12149,05 грн., відповідно до виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича. № 1226 від 27 липня 2017 року.
З наведених підстав просить:
визнати виконавчий напис № 1226 про звернення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № Р2317772119 від 18 березня 2016 року в розмірі 38313,46 грн., яка складається з: основний борг - 18905,16 грн., прострочена заборгованість - 2866,13 грн., прострочені проценти - 7777,82 грн., строкові проценти - 523,07 грн., пеня - 6416,62 грн., вчинення виконавчого напису нотаріуса становить 1600,00грн., на користь AT «Ідея Банк», вчинений 27липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем, таким, що не підлягає виконанню;
стягнути з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти в розмірі 12 149,05 грн;
стягнути з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,2 грн.;
стягнути з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. 
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 08 липня 2025 року позов задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 1226 про звернення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № Р2317772119 від 18.03.2016 року в розмірі - 38313,46 грн., яка складається з: основний борг - 18905,16 грн., прострочена заборгованість - 2866,13 грн., прострочені проценти - 7777,82 грн., строкові проценти - 523,07 грн., пеня - 6416,62 грн., вчинення виконавчого напису нотаріуса становить 1600,00 грн., на користь AT «Ідея Банк», вчинений 27 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю AT «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ: 19390819) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,2 грн. 
10 липня 2025 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення.
В обгрунтування заяви покликається на те, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 08 липня 2025 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , однак судом не вирішено позовні вимоги про повернення безпідставно набутих коштів, стягнених при виконанні виконавчого напису нотаріуса №1226 від 27 липня 2017 року в розмірі 12 149,05 грн. Крім того, судом не вирішено питання стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000, 00 грн. З наведених підстав просить ухвалити додаткове рішення яким стягнути з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти в розмірі 12 149,05 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Додатковим рішенням Галицького районного суду м.Львова від 11 липня 2025 року заяву задоволено.
Стягнуто з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 кошти, стягнуті при виконанні виконавчого напису № 1226 від 27 липня 2017 року в розмірі 12 149,05 грн.
Стягнуто з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Додаткове рішення суду оскаржило Aкціонерне товариство «Ідея Банк», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт вказує, що отримані в межах виконавчого провадження №54692998 кошти були направлені на погашення заборгованості за кредитним договором та авансового внеску сплаченого банком за подання до виконання виконавчого напису, а також на погашення витрат виконавчого провадження в розмірі 251,00 грн., в тому числі за користування АСВП та 1 011,97, грн виконавчого збору. Зазначає, що на користь банку було стягнуто лише 10 119, 81 грн та повернуто авансовий внесок в розмірі 766,27 грн., а не 12 149,05 грн., як зазначено в додатковому рішенні суду. Стверджує, що кошти в розмірі 251,00 грн. – витрат виконавчого провадження та 1 011,97 грн. виконавчого збору, отримані саме приватним виконавцем в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не банком, а відтак не можуть бути стягнуті з відповідача. Крім того, на думку апелянта, відсутні правові підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів надання позивачу такої, а також оплати наданих адвокатом послуг, акта приймання-передачі наданих послуг, розрахунку із зазначенням часу, витраченого адвокатом на підготовку документів. Вважає, що вартість наданих послуг у розмірі 10 000.00 грн. є неспівмірною зі складністю справи та витраченим часом, що свідчить про штучне збільшення розміру вартості наданих адвокатом послуг. З наведених підстав просить додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні з відповідача 12 149,05 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000.00 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Ідея Банк» Жовтанецького В.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи заяву щодо стягнення з AT «Ідея Банк» на користь  ОСОБА_1 коштів, стягнутих при виконанні виконавчого напису № 1226 від 27 липня 2017 року в розмірі 12 149,05 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на підставі виконавчого напису № 1226 вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем 27 липня 2017 року було відкрито виконавче провадження, в межах якого було стягнуто з позивача на користь відповідача 12149,05 грн., а рішенням Галицького районного суду м.Львова від 08 липня 2025 року вказаний виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, то вимога про стягнення з відповідача в порядку повернення стягнутих за виконавчим написом № 1226 від 27 липня 2017 року коштів у розмірі 12149,05 грн. підлягає до задоволення. Стягуючи з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000.00 грн. відповідають складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено, що згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова Олега Миколайовича від 27 липня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за №1226, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» стягнуто грошові кошти на підставі кредитного договору № Р23.177.72119 від 18 березня 2016 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , строк платежу за яким настав 18 листопада 2016 року, за період з 19 грудня 2016 року по 06 червня 2017 року включно у розмірі: 18905,16 грн. – основний борг, 2866,13 грн. – прострочений борг, 7777,82 грн. – прострочені проценти; 521,07 грн. – нарахована плата та обслуговування кредиту; 6416,62 грн. - пеня, 1600,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 38313,46 грн.
На підставі виконавчого напису №1226 від 27 липня 2017 року державним виконавцем Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ляшенком Артемом Захаровичем було відкрито виконавче провадження №54692998 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» боргу в розмірі 38 313,46 грн.
Згідно інформації, наданої Броварським відділом державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) за №44013 від 12 травня 2023 року, вбачається, що за період з 29 листопада 2018 року до 17 квітня 2023 року з  ОСОБА_1  в рахунок стягнення боргу за виконавчим провадженням №54692998 стягнуто 12 149, 05 грн.
Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 08 липня 2025 року визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 1226 про звернення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № Р2317772119 від 18.03.2016 року в розмірі - 38313,46 грн., яка складається з: основний борг - 18905,16 грн., прострочена заборгованість - 2866,13 грн., прострочені проценти - 7777,82 грн., строкові проценти - 523,07 грн., пеня - 6416,62 грн., вчинення виконавчого напису нотаріуса становить 1600,00 грн., на користь AT «Ідея Банк», вчинений 27 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).
Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18.
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15.
Оскільки рішенням Галицького районного суду м.Львова від 08 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 1226, вчинений 27 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором № Р2317772119 від 18.03.2016 року в розмірі 38313,46 грн., суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що отримані АТ «Ідея Банк» на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала.
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що стягнута в примусовому порядку сума в розмірі 12 149,05 грн., складається: із суми заборгованості, яка стягнута в примусовому порядку на користь АТ «Ідея Банк» в розмірі 10 119,81 грн., авансового внеску в розмірі 766,27 грн., а також 251 грн. витрат виконавчого провадження та 1011,97 грн. виконавчого збору, які стягнуті на користь Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).
Тобто, з ОСОБА_1 на виконання виконавчого напису стягнуто на користь АТ «Ідея Банк» лише 10119.81 грн., а тому з огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 10 119,81 грн.
Щодо стягнення 766,27 грн. авансового внеску, 251,00 грн. витрат виконавчого провадження та 1011,97 грн. виконавчого збору, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Зважаючи на вищенаведене, здійснення особою захисту порушеного права шляхом застосування кондикційного позову можливе лише за умови наявності підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача відповідне майно (у тому числі грошові кошти).
При цьому для правильного застосування статті 1212 ЦК України необхідно установити факт абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України "Про виконавче провадження".
Відповідно до ч.1 ст. 42 ЗУ «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:
1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;
2) авансового внеску стягувача;
3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачем оскаржувались дії чи бездіяльність державного виконавця під час виконавчого провадження № 54692998.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що визначення відповідачів у справі, до яких звернено позов, є правом позивача, відповідно судом суб`єктний склад відповідачів без заяви позивача змінений бути не може.
Оскільки, відповідачем у даній справі в частині вимог про стягнення авансового внеску, витрат виконавчого провадження та виконавчого збору має бути Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) та у визначених законом випадках Казначейська служба, а позивачем визначено лише одного відповідача, заявлені ним в цій частині вимоги з неналежним суб`єктним складом не підлягає задоволенню.
Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 134 ЦПК України).
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2 ст. 134 ЦПК України).
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмета доказування у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, 15 травня 2025 року між адвокатом Сакун Анною Олегівною та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 15052025-1.
Відповідно до додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги № 15052025-1 від 15 травня 2025 року сторони узгодили, що гонорар адвоката становить 10 000,00 грн.
Згідно детального опису виконаних робіт адвокат надав, а довіритель прийняв юридичні (правничу допомогу) послуги, а саме: визначення підсудності розгляду позовної заяви, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, аналіз правового конфлікту, надання правової інформації, аналіз діючого законодавства з питань правомірності стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису, вивчення законодавства, що підлягає застосуванню, підбір та аналіз судової практики, зустріч з довірителем та визначення стратегії захисту його інтересів під час розгляду справи в суді, здійснення всіх необхідних запитів, підготовка позовної заяви, формування пакету документів за позовом, направлення до суду. Вартість послуг адвоката за цим актом та відповідно до умов договорупро надання правової допомоги № 15052025-1 від 15 травня 2025 року складає 10 000.00 грн.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.
У розумінні норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 у справі № 922/445/19.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 та у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18.
Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позовні вимоги підлягають до задоволення, такі витрати заявника були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
Оскільки предметом позову є визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого відкрито виконавче провадження, для написання та подання позовної заяви адвокату безспірно необхідно було ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, що відповідно потребувало затрати часу, як для ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження так і написання позовної заяви, об`ємної за обсягом та обґрунтованої за змістом.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що крім позовної заяви, адвокатом підготовлено також інші процесуальні документи, а саме, запити у Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)
Як вбачається з детального опису виконаних робіт від 15 травня 2025 року вартість послуг адвоката за цим актом та відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 15052025-1 від 15 травня 2025 року складає 10 000.00 грн.
Враховуючи складність справи, сталість судової практики при вирішенні таких спорів, розмір суми, що підлягала стягненню за виконавчим написом, виконаний адвокатом обсяг робіт та час втрачений адвокатом на виконання робіт, колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000.00 грн., вважає таку суму необґрунтованою та завищеною, а тому з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 4 000.00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу, що відповідає критеріям виправданості, розумності та справедливості.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» - задовольнити частково.
Додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова від 11 липня 2025 року – змінити.
Заяву  ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення – задовольнити частково.
Стягнути з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 кошти, стягнуті при виконанні виконавчого напису № 1226 від 27 липня 2017 року в розмірі 10 119,81 грн.
Стягнути з AT «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн.
В решті вимог заяви відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 03.12.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк