ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року	Львів	Справа № 300/7280/25 пров. № А/857/52554/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,
з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.;

а також сторін (їх представників):
від позивача - Клебан М.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській обл. на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2025р. про розподіл судових витрат в адміністративній справі за позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській обл. до ОСОБА_1 про примусове стягнення податкового боргу (суддя суду І інстанції: Скільський І.І.; час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 20.11.2025р., м.Івано-Франківськ, дата складання повної ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

09.10.2025р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) позивач Головне управління /ГУ/ ДПС в Івано-Франківській обл. звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 в дохід бюджету суму податкового боргу в розмірі 58021 грн. 14 коп. (а.с.1-3).

Згідно ухвали суду від 14.10.2025р. вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) (а.с.48-49).

04.11.2025р. позивач ГУ ДПС в Івано-Франківській обл. подав до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, яка обґрунтована відсутністю податкового боргу станом на дату подання заяви (а.с.80).

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.11.2025р. заяву ГУ ДПС в Івано-Франківській обл. задоволено; позовну заяву ГУ ДПС в Івано-Франківській обл. до ОСОБА_1 про примусове стягнення податкового боргу залишено в порядку п.5 ч.1 ст.240 КАС України без розгляду (а.с.85-86).

10.11.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» представник відповідача адвокат Саюк Н.В. скерував до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове рішення і стягнути з державного бюджету на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 12000 грн. (а.с.90-91).

Відповідно до ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2025р. заяву представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. (а.с.97-100).

Не погодившись із винесеною ухвалою суду про розподіл судових витрат, його оскаржив позивач ГУ ДПС в Івано-Франківській обл., який просить спірну ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення питання про розподіл судових витрат (а.с.106-108).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що правові підстави для застосування приписів ч.10 ст.139 КАС України є відсутніми, оскільки під час судового розгляду не встановлено факту необґрунтованих дій зі сторони ГУ ДПС в Івано-Франківській обл. під час звернення до суду із позовом. Подання заяви про залишення позову без розгляду не може розцінюватися як необґрунтовані дії позивача, оскільки це є правом позивача.
Також згідно фактичних обставин справи позивач звернувся до суду із позовом за наявності податкового боргу; погашення останнього відбулося шляхом подання уточнених податкових декларацій після відкриття провадження у справі, через що позивач не допустив будь-яких необґрунтованих дій.

Представник відповідача адвокат Саюк Н.В. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального і процесуального права, постановив законну ухвалу, яка також відповідає усталеній судовій практиці щодо вирішення вказаного процесуального питання (а.с.124-126).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, з 20.01.2025р. по 24.01.2025р. позивач ГУ ДПС в Івано-Франківській обл. провів перевірку щодо достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору ОСОБА_1 за період з 01.01.2020р. по 31.12.2022р., за результатами якої складено Акт № 2603/09-19-24-08/3449004925 від 31.01.2025р. (а.с.21-36).
На підставі вказаного Акту позивач прийняв податкові повідомлення-рішення, які були оплачені 08.04.2025р. повністю платником податків.
Водночас, 07.04.2025р. відповідач подав до податкового органу декларації на визначені податковим органом суми податкових зобов`язань:
податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2020 рік (реєстраційний номер квитанції 937452352), якою задекларував зобов`язання з ПДФО, що сплачується фізичною особою за результатами річного декларування, в сумі 23095 грн. 82 коп. та військовий збір, що сплачується фізичною особою за результатами річного декларування, в сумі 1924 грн. 65 коп.;
податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2021 рік (реєстраційний номер квитанції 9435492224), якою задекларував зобов`язання з ПДФО, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 16591 грн. 15 коп. та військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 1382 грн. 60 коп.;
податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2022 рік (реєстраційний номер квитанції 9315170195), якою задекларував зобов`язання з ПДФО, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 6207 грн. 15 коп. та військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, в сумі 517 грн. 26 коп. (а.с.13-18).

24.10.2025р. відповідач подала уточнюючі декларації, якими були сторновано (зменшено) задекларовані податкові зобов`язання, з метою уникнення подвійного нарахування вже сплачених раніше податків.
03.11.2025р. позивач видав ОСОБА_1 довідку про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи (а.с.79).

Постановляючи спірну ухвалу про розподіл судових витрат, суд першої інстанції керувався приписами ч.ч.5 і 10 ст.139 КАС України; визначив заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу завищеними та врахував види наданих послуг, через що прийшов до висновку про необхідність компенсації на користь відповідача в розмірі 3000 грн. з державного бюджету.

Між тим, з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися, з наступних підстав.

Відповідно до ч.5 ст.139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч.10 ст.139 КАС України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Приписами ч.6 ст.140 КАС України встановлено, що у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат.

Із змісту наведених норм слідує, що такі підлягають застосуванню лише у випадку, коли суд не вирішує спір по суті, при цьому одна із сторін зазнала витрат через передчасні та необґрунтовані дії позивача.
Під необґрунтованими діями позивача слід розуміти дії, які призвели до безпідставного звернення до суду, чим спричинили для іншої сторони відповідні витрати, яких можна було уникнути.

Разом з тим, аналіз фактичних обставин справи вказує на те, що звертаючись до суду із розглядуваним позовом, ГУ ДПС в Івано-Франківській обл. не допустило будь-яких необґрунтованих дій, оскільки станом на 09.10.2025р. за відповідачем обліковувався податковий борг в загальному розмірі 58021 грн. 14 коп.
Твердження представника відповідача про те, що фактично суми грошових зобов`язань були сплачені 08.04.2025р., а тому на час звернення позивача борг був відсутній, є помилковими.
Зокрема, 07.04.2025р. відповідач самостійно подала до податкового органу декларації, в яких самостійно повторно задекларувала податкові зобов`язання. Саме вказані узгоджені податкові зобов`язання були покладені позивачем в основу заявленого позову.
Водночас, лише після відкриття провадження у справі (14.10.2025р.) відповідач подала уточнюючі декларації (24.10.2024р.), через що податковий борг перестав існувати.

Таким чином, саме помилкове подання відповідачем декларацій 07.04.2025р. спричинило появу податкового боргу, незважаючи на добровільну сплату відповідачем визначених згідно Акту перевірки № 2603/09-19-24-08/3449004925 від 31.01.2025р. грошових зобов`язань.
Подальша подача уточнюючих декларацій мала місце після відкриття провадження у справі, що й зумовило корегування суми податкового боргу та констатацію його відсутності.

Звідси, правові підстави для застосування приписів ч.ч.5, 10 ст.139, ч.6 ст.140 КАС України в розглядуваній ситуації є відсутніми, через що суд помилково задовольнив заяву представника відповідача про розподіл судових витрат.
За таких обставин та відповідно до вимог ст.139 КАС України понесені відповідачем ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що в задоволенні заяви про винесення додаткового судового рішення стосовно стягнення судових витрат (понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката), слід відмовити, із вищевикладених підстав.

Звідси, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового постановлення ухвали про розподіл судових витрат та стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 3000 грн., через що спірна ухвала підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат на правничу допомогу, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській обл. задовольнити.
Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.11.2025р. про розподіл судових витрат в адміністративній справі № 300/7280/25 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заяви представника адвоката Саюка Назара Володимировича, діючого на підставі ордеру на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат на правничу допомогу, - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 23.01.2026р.