УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №284/413/25 Головуючий у 1-й інст. Піщуліна І. С. 
Категорія 16 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого  Павицької Т.М.,
суддів   Шевчук А.М., Галацевич О.М.

за участю секретаря судового засідання  Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №284/413/25 за позовом керівника Коростенської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Народицької селищної ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів, за апеляційною скаргою Коростенської окружної прокуратури Житомирської області на ухвалу Народицького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2025 року, постановлену під головуванням судді Піщуліної І.С. в селищі Народичі Житомирської області, 

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року Коростенська окружна прокуратура Житомирської області в інтересах держави в особі Народицької селищної ради звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 на користь Народицької селищної ради Житомирської області безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за землю у сумі 206 838,34 грн. 
В обґрунтування позову зазначала, що на земельній ділянці з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011 загальною площею 0,6988 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 розташовано об`єкт нерухомого майна, який за договором купівлі-продажу №2512 від 26.11.2007 належить ОСОБА_1 . Вказувала, що земельна ділянка з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011 належить Народицькій територіальній громаді на праві комунальної власності. Зазначала, що використання земельної ділянки з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011, загальною площею 0,6988 га, на якій розташовано нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 здійснюється без правовстановлюючих документів, внаслідок чого бюджет громади недоотримує кошти за використанні землі, орендна плата ОСОБА_1 не сплачується. Вказувала, що сума безпідставно збережених ОСОБА_1 коштів орендної плати за період з 04.04.2017 по 11.02.2025, згідно розрахунку наданого Народицькою селищною радою складає 263 442,47 грн. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі. 
Ухвалою Народицького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2025 року закрито провадження у даній цивільній справі, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Роз`яснено керівнику Коростенської окружної прокуратури Житомирської області та Народицькій селищній раді, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, Коростенська окружна прокуратура Житомирської області подала апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач під час судового засідання, яке відбулось 27.11.2025, неодноразово повідомляв суду (понад 10 разів) та сторонам справи про те, що ним земельна ділянка з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011 взагалі не використовувалась до літа 2025 року ані в розумінні як фізичною особою для власних потреб, ані як фізичною особою-підприємцем для здійснення господарської діяльності. Під час судового засідання, на неодноразові запитання суду, позивача, представника відповідача та прокурора, відповідач повідомив, що лише влітку 2025 року облаштував на земельній ділянці пилораму. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано та не прийнято до уваги, що 27.11.2025 під час судового засідання, відповідач та його представник неодноразово звертали увагу суду, що ОСОБА_1 ніколи не подавав заяву на дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у користування на умовах оренди ані як фізична особа, ані як фізична особа-підприємець, проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011 не виготовлявся для ФОП ОСОБА_1 , хто писав заяву від його імені відповідачу не відомо.
Вказує, що відповідач ані як фізична особа, ані як фізична особа-підприємець не отримував в оренду комунальну земельну ділянку, орендну плату не сплачував, від чого утворилась заборгованість із безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. Вважає, що оскільки нежитлові приміщення, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011, відповідач придбав як фізична особа, тому отримав цивільні права у спірних правовідносинах як фізична особа - суб`єкт земельних відносин. Наявність у відповідача статусу підприємця не може свідчити про те, що з моменту його державної реєстрації як фізичної особи-підприємця він виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011. У разі позбавлення статусу підприємця особа не позбавляється набутих раніше цивільних прав і обов`язків фізичної особи, зокрема і обов`язку сплачувати кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011. Враховуючи вищевикладене просить скасувати ухвалу Народицького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2025 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 26.11.2007 ОСОБА_1 на праві приватної власності належать нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_2 . Наведене також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №432534043 від 23.06.2025.
Нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_2 розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011, яка відповідно до інформації Державного земельного кадастру належить на праві комунальної власності Народицької селищної ради.
Відповідно до рішення Народицької селищної ради Житомирської області сьомої сесії VІ скликання №94 від 13 липня 2011 року ПП ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку для промислової діяльності за адресою: АДРЕСА_2 , орієнтовною площею 0,1 га строком на 49 років за рахунок земель Народицької селищної ради.
Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 1823755100:01:002:0011 було виготовлено в 2012 році для ФОП ОСОБА_1 . 
Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 №050905 ОСОБА_1 на момент винесення рішення Народицької селищної ради від 13 липня 2011 року й по даний час зареєстрований фізичною особою-підприємцем.
Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що предметом судового розгляду є спір про наявність визначеного позивачем розміру заборгованості у відповідача щодо орендної плати за користування земельною ділянкою, питання про відведення та надання в оренду якої вирішувалось для промислового використання (переробки деревини) фізичною особою-підприємцем, а також те, що зазначений статус фактичного користувача земельної ділянки не змінився й на момент судового розгляду справи, а тому дійшов висновку, що зазначений спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. 
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява №7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви №29458/04 та №29465/04, § 24).
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним правом і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.
Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (постанови від 12.10.2022 у справі №183/4196/21 (провадження №14-36цс22), від 08.06.2022 у справі №362/643/21 (провадження №14-32цс22), від 23.11.2021 у справі №641/5523/19 (провадження №14-178цс20) та інші).
Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено у статті 20 ГПК України.
Так, частиною першою статті 20 ГПК України, передбачається, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).
За змістом частин першої та третьої статті 3 ГПК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.
При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.
Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Частина перша статті 45 ГПК України визначає, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18 за позовом міської ради до фізичної особи - підприємця наведено наступний висновок: «з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.
Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності» (п. 4.10-4.12).
Наведене також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №641/5523/19 (провадження №14-178цс20).
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №569/2749/15-ц визначено, що критеріями розмежування справ цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі №910/5179/20 (п.8.9.) вказано, що «вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України, щодо віднесення до господарських правовідносин, зокрема правовідносин, які виникають з некомерційної діяльності, спрямованої на забезпечення матеріально-технічних умов функціонування таких суб`єктів».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18 (провадження №12-294гс18, пункт 4.11) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. 
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №646/6644/17 (провадження №14-352цс19, пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі №911/4144/16, від 01 жовтня 2019 року у справі №911/2034/16 зазначила, що справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, проте предмет спору в яких безпосередньо стосується прав і обов`язків фізичних осіб, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.
Разом з тим, вирішуючи питання щодо віднесення до цивільної або господарської юрисдикції спору за участю фізичної-особи в залежності від наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц, 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц).
Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №916/1261/18.
Для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності ним, як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.
Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі №686/19389/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №761/5115/17 зазначено, що наявність статусу підприємця не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №922/3204/17 вказано, що відповідно до статей 319 та 320 Цивільного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності. Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами як у межах підприємницької діяльності, так і поза нею. Відтак, фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов`язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. Користування такою земельною ділянкою не свідчить про господарський характер відносин. Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №306/2004/15-ц.
Для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності позивач має довести суду факт здійснення фізичною особою-підприємцем певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).
Відтак, з аналізу вказаних вище постанов Верховного Суду вбачається, що наявність статусу підприємця не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах, і фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов`язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. В свою чергу, для встановлення факту користування особою земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці.
У даній справі встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 26.11.2007, укладений з фізичною особою ОСОБА_1 і об`єкти нерухомості зареєстровані за фізичною особою ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №432534043 від 23.06.2025.
Матеріали справи не містять доказів використання ОСОБА_1 нежитлових приміщень та спірної земельної ділянки у господарській діяльності.
Відтак, у спірних правовідносинах ОСОБА_1 виступає, як громадянин, а не як суб`єкт підприємницької діяльності.
Подібний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 07.09.2021 у справі №918/139/21.
Також, колегія суддів бере до уваги, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Аналіз зазначеної норми міжнародного права свідчить, що обов`язково суд повинен бути встановлений законом, тобто кожен має право на розгляд справи компетентним судом, компетентність якого встановлюється тільки законом.
Таким чином, з огляду на суб`єктний склад сторін, предмет та характер спірних правовідносин, спір у даній справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про його підвідомчість суду господарської юрисдикції.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, відповідно до статті 379 ЦПК України, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Коростенської окружної прокуратури Житомирської області задовольнити.
Ухвалу Народицького районного суду Житомирської області від 27 листопада 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 20 січня 2026 року.

Головуючий 

Судді