ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 599/1384/25	Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г. 	
Провадження № 22-ц/817/82/26 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників цивільну справу №599/1384/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2025 року (ухвалене суддею Чорною В.Г., дати складення повного тексту не зазначено) в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі — ТОВ «Споживчий центр», позивач) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі — відповідач, апелянт) про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 14 січня 2025 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір (оферти) №14.01.2025-100000992, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 15000.00 грн, строком на 140 днів, процентна ставка 1% за день користування кредитом. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 14 січня 2025 року. В свою чергу відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 45750.00 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15000.00 грн, процентів у розмірі 21000.00 грн, комісії у розмірі 2250.00 грн та неустойки у розмірі 7500.00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».
У зв`язку з наведеним, позивач просив суд стягнути з відповідача 45750.00 грн заборгованості за договором кредиту від 14 січня 2025 року та судові втрати.
Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр», задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 14.01.2025-100000992 від 14 січня 2025 року у розмірі 36000.00 грн та понесені судові витрати пропорційно до задоволених вимог судовий збір в сумі 1913.70 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Обласов С.А., подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач кредитний договір № 14.01.2025-100000992 від 14 січня 2025 року з ТОВ «Споживчий центр» в електронному вигляді не укладав та не підписував, електронного підпису або електронного цифрового підпису не отримував. При прийнятті рішення суд першої інстанції помилково виходив з того, що матеріали справи містять копію договору № 14.01.2025-100000992 від 14 січня 2025 року, де позивачем зазначено, що його підписання здійснено клієнтом за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оскільки позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договорів.
Також звертає увагу на те, що відсутні будь-які докази, що підтверджують перерахування коштів відповідачу від ТОВ «Споживчий центр» за кредитним договором № 14.01.2025-100000992 від 14 січня 2025 року та отримання саме відповідачем вищезазначених коштів. Крім того, підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування кредитними коштами може бути виписка по рахунку, проте таких документів позивач не надав до суду, матеріали справи не містять.
У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 вересня 2025 року в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу від учасників по справі не надходив.
За правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи викладене, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.
Апеляційна скарга подана лише в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентів за користування, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
Позивачем надано «Пропозицію про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), заявка кредитного договору № 14.01.2025-100000992 та відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору №14.01.2025-100000992 (кредитної лінії)», відповідно до яких ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 14 січня 2025 року уклали кредитний договір № 14.01.2025-100000992, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 15000.00 грн. Договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е451.
Згідно з пунктом 3.1 за цим договором кредитодавець зобов`язується надати кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, комісію.
Згідно з умовами кредитного договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачу кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах:
- сума кредиту – 15000.00 грн;
- строк кредитування - 140 днів;
- % ставка – 1.00 % в день.
- комісія за надання кредиту — 2250 грн.
Відповідно до п.4.1 договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5168-74XX-XXXX-2737.
Договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е451.
На підтвердження факту видачі кредиту позивачем надано квитанцію №170-1508 від 15 серпня 2025 року, видану ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про перерахунок коштів, згідно якого 14 січня 2025 року через платіжну систему iPay.ua, оплачено 15000.00 грн, призначення – видача за договором №14.01.2025-100000992, номер картки – НОМЕР_1 .
Як слідує із довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №14.01.2025-100000992, заборгованість за кредитним договором становить 45750.00 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15000.00 грн, процентів у розмірі 21000.00 грн (за період з 14 січня 2025 року по 02 червня 2025 року), комісії у розмірі 2250.00 грн та неустойки у розмірі 7500.00 грн.
На виконання вимог ухвали Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2025 року, АТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу суду лист №20.1.0.0.0/7-250915/59862-БТ від 18 вересня 2025 року, згідно якого слідує, що на ім`я ОСОБА_2 в банку емітовано карту № НОМЕР_1 . Також, АТ КБ «ПриватБанк» долучено виписку по карті № НОМЕР_1 , згідно якої вбачається, що 14 січня 2025 року ОСОБА_2 отримав грошові кошти в розмірі 15000.00 грн (iPay_credit).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Споживчий центр» посилалося на те, що через неналежне виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором № 14.01.2025-100000992 від 14 січня 2025 року утворилась заборгованість в розмірі 45750.00 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 15000.00 грн, процентів за користування - 21000.00 грн, комісії за надання - 2250.00 грн та неустойки - 7500.00 грн
У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що як сам кредитний договір № 14.01.2025-100000992 від 14 січня 2025 року із зазначенням усіх реквізитів відповідача, в тому числі паспортних даних, ідентифікаційного коду, місця реєстрації та проживання, так і додатки до договору про надання кредиту, а також інформація щодо умов кредитування, підписані електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора.
Отже встановивши, що без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не був би укладений, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що укладення кредитного договору № 14.01.2025-100000992 від 14 січня 2025 року у запропонованій формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системі відповідає Закону України «Про електронну комерцію» та вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Щодо факту надання кредитних коштів.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пунктів 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити:
1) назву документа (форми); 
2) дату складання; 
3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 
4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 
5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку.
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № 14.01.2025-100000992 від 14 січня 2025 року вбачається, що станом на 02 червня 2025 року у ОСОБА_2 існує заборгованість по тілу кредиту в розмірі 15000.00 грн та процентів за користування у розмірі 21000.00 грн.
Аналіз поданого позивачем розрахунку заборгованості у сукупності з випискою АТ КБ «ПриватБанк» з карткового рахунку відповідача свідчить про те, що позивач надав відповідачу кредит у розмірі визначеному договором. Крім того матеріали справи не містять доказів погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що місцевим судом обґрунтовано стягнуто з відповідача суму заборгованості за тілом та відсотками за користування кредитом, в межах строку дії кредитного договору № 14.01.2025-100000992 в розмірі 36000.00 грн (15000 + 21000).
Доводи апелянта про те, що позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані кредитні грошові кошти відповідачу в розмірі 15000.00 грн, колегія суддів відхиляє, оскільки, що в матеріалах справи міститься виписка АТ КБ «ПриватБанк» за картковим рахунком № НОМЕР_1 , який відкрито на ім`я відповідача.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2025 року — залишити без змін.
Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції — залишити в межах, ними понесених.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови — 04 лютого 2026 року.

Головуючий:         О.З. Костів
Судді:          М.В. Хома
Н.М. Храпак