ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/12238/25 Справа № 213/4984/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хмельова С.М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/4984/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року, яке ухвалено суддею Хмельовою С.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 жовтня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», ПрАТ «ІНГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяною втратою працездатності внаслідок професійного захворювання.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 09 серпня 1993 року по 16 серпня 2024 року працював на підприємстві відповідача на різних посадах у різних структурних підрозділах, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів. 
За час роботи на підприємстві відповідача, позивач отримав хронічне професійне захворювання, що підтверджено Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 27 червня 2025 року. 
Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я: постійний виражений біль в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, біль та обмеження об`єму рухів в плечових, ліктьових, колінних суглобах, оніміння кистей рук, труднощі при ходьбі, загальну слабкість, задишку при незначному фіз.навантаженні, сухий кашель, важкість у грудях, зниження слуху. Він змушений проходити лікування. 
У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. Він постійно відчуває фізичні страждання та біль, що негативно позначається на душевному та фізичному станах.
Вказує, що внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, позивачу заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої просить стягнути з відповідача 300 000,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 280 000 гривень 00 копійок, без утримання податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 2800 гривень 00 копійок.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено, що виникнення у нього хронічного професійного захворювання стало прямим наслідком дії шкідливих умов на підприємстві відповідача. Більш того, настання такого негативного наслідку було викликано ні чим іншим, аніж бездіяльністю позивача та не вжиттям заходів щодо турботи за власним здоров`ям.
ПрАТ «ІнГЗК» додатково прохало врахувати вплив зовнішніх факторів, що суттєво впливає та погіршує фінансовий стан відповідача. Серед таких чинників є висока вартість електроенергії та її доставлення, високі залізничні тарифи на доставлення продукції у порт, високі портові збори (більш як удвічі вищі, ніж в аналогічних портах Європи), логістичні проблеми через воєнні дії тощо. Зазначене призвело до того, що з 01.07.2024 ПрАТ «ІнГЗК» повністю зупинило технологічний цикл з випуску основної продукції щодо виробництва концентрату. Суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, що має бути стягнута на користь позивача, залишив вищенаведене поза увагою, на складний фінансовий стан відповідача при ухваленні рішення не зважав.
Судом першої інстанції стягнуто суму моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням, з формулюванням – «без стягнення податків та обов`язкових платежів», тобто судом порушено норми п.п. 14.1.180 пункту 14.1 ст. 14; п.п. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162; та п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, норми ст. ст. 6 та 19 Конституції України.
З аналізу актуальної редакції норм Податкового кодексу України, що стосуються оподаткування сум моральної шкоди, можна зробити висновок про те, що згідно підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового Кодексу України, суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду становить виняток з загального правила, передбаченого підпунктом 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, однак законодавець в цьому ж пункті встановлює граничну межу такого винятку - чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або розмір, визначений законом.
Також вважає, що суди взагалі не можуть встановлювати наперед правила оподаткування (на час виплати доходу у вигляді стягнутих за рішенням суду сум), бо згідно зі статтями 6 та 19 Конституції України та враховуючи принцип поділу влади на законодавчу, виконавчу та судову, такі повноваження має тільки законодавчий орган держави – Верховна Рада України. В цьому контексті важливо, що суд не може перебирати на себе функцію органу законодавчої влади, своїм рішенням врегульовувати податкові відносини між державою, платником податків та податковим агентом на майбутнє (тобто на час виплати) та незалежно від того, чи зміняться норми податкового законодавства на момент виплати/оподаткування стягнутого доходу.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Мотуз О.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Мотуза О.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 з 09 серпня 1993 року працював машиністом екскаватора в кар`єрі ПрАТ «ІнГЗК». 16 серпня 2024 року звільнений за ст. 38 КЗпП, за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію.
Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 27 червня 2025 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивача та встановлено наявність діагнозу: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з синдромом периферичної ангіодистонії у поєднанні з полірадикулоневропатією з помірними статико-динамічними порушеннями на шийному та попереково-крижовому рівнях, стійким вираженим больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродисторофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ першого ступеня), деформуючого остеоартрозу з періартрозами ліктьових R І (ПФ першого ступеня) і колінних R І (ПФ першого ступеня) суглобів, деформуючим артрозом міжфалангових та п`ястко-фалангових суглобів R І та трофічними порушеннями на кистях.
Захворювання виявлено під час медичного огляду у відокремленому відділенні №4 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ КРИВБАС», остаточний діагноз встановлений відокремленим підрозділом «Науково-практичний медичний центр професійного здоров`я НУОЗ України імені П.Л. Шупика», м. Кривий Ріг 21 травня 2025 року, на підтвердження чого надано медичний висновок вказаного закладу охорони здоров`я лікарсько-експертної комісії, що має право встановлювати остоточний діагноз хронічних професійних захворювань про наявність у ОСОБА_1 хронічного професійного захворювання від 21.05.2025, протокол №20/255.
Відповідно до Акту розслідування загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 30 років 11 місяців, з яких за професією, в цеху, в умовах впливу шкідливих факторів – 30 років 11 місяців.
У п. 17 Акту комісія зазначила, що позивач працюючи в кар`єрі машиністом екскаватора, керував одноковшовим екскаватором під час виконання навантажувальних робіт. Навантажував гірничу масу в залізничний транспорт, розробляв гірничу масу, здійснював селективну розробку забою. При цому, внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце порушень режимів експлуатації екскаваторів, протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації.
У п. 18 Акті причиною виникнення хронічного професійного захворювання визначена вібрація загальна транспортна, рівень якої значно перевищував допустиму норму.
З метою ліквідації та запобігання виникненню хронічних професійних захворювань запропоновано генеральному директору ПРАТ «ІнГЗК» вжити певних заходів. Осіб, які порушили законодавство про охорону праці не встановлено через тривалу роботу позивача та зміну керівництва структурного підрозділу та підприємства. 
Згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №124/25/378/В від 05 серпня 2025 року ОСОБА_1 встановлено 45% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з повторним переоглядом 05 серпня 2026 року.
Із виписки із медичної карти стаціонарного хворого та виписного епікризу стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_1 у 2023-2024 роках перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із скаргами на постійний біль в шийному відділі хребта, з іррадіацією в праве плече та руку, обмежені та болючі рухи в руці при підйомі її вище горизонталі, постійний ниючий біль в попереково-крижовій ділянці з іррадіацією в нижні кінцівки більше в ліву, затерпіння по зовнішній повернхні лівого стегна, затрудненц ходу, швидку втомлюванність, мерзлякуватість в кистях.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з нормами Конституції України – людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).
Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.
Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.
Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27 червня 2025 року причиною виникнення у позивача професійних захворювань є робота протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів: вібрація загальна транспортна, рівень якої значно перевищував допустиму норму.
Отже, роботодавець ПрАТ «ІнГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ІнГЗК» про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27 червня 2025 року встановлено порушення відповідачем законодавства про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи. 
Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.
Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, був повідомленим про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.
Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди, у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями, встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.
Слід зазначити, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. 
Таким чином, судом вірно встановлено порушення ПрАТ «ІнГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійних захворювань, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 280 000,00 грн., суд виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати ним професійної працездатності. 
Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивача.
Так, судом встановлено, що, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 45%, з переоглядом через один рік, із встановленням третьої групи інвалідності.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевнихстраждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ІнГЗК» щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачці у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійні захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. 
Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. 
При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
При цьому, суд констатував у справі № 210/5258/16-ц, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.
Враховуючи викладене, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, в шкідливих умовах праці протягом 30 років 11 місяців на ПрАТ «ІнГЗК», яким  не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 45% та визнання людиною з інвалідністю ІІІ групи, що хоч і тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, однак, встановлений не безстроково та може вподальшому зменшитись, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (280 000,00 грн.) не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації, у зв`язку з чим вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 280 000,00 грн. до 200 000,00 грн. 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції майнового стану відповідача ПрАТ «ІнГЗК» правового значення для вирішення даного спору не мають.
Доводи апеляційної скарги про те, що якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу, колегією суддів відхиляються з наступних підстав.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що, відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466 ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Тобто, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21. 
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За правилом пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Тобто, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою вимогою.
Таке розуміння способу відшкодування моральної шкоди відповідає змісту частини третьої статті 23 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Відповідно до ч.1, п.п. 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною-особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ПрАТ «ІнГЗК»на користь держави та зменшує цей розмірі з 2800,00 грн. до 2 000,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.
Судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 960,00 грн. має бути компенсований відповідачу виходячи з наступного розрахунку: 3 360,0 грн. (сплачений апелянтом судовий збір) – 2 400,00 грн. (розмір судового збору, який необхідно було сплатити відповідачу за подання апеляційної скарги, з урахуванням зміни рішення суду першої інстанції) = 960,00 грн.
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.
Рішення  Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , змінити, зменшивши цей розмір з 280 000,00 гривень до 200 000 (двохсот тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року в частині розміру судових витрат, стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, змінити, зменшивши цей розмірі з 2 800,00 гривень до 2 000 (двох тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Судовий збір, понесений Приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» за подачу апеляційної скарги в розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 00 (нуль) копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий: 
Судді: