єдиний унікальний номер справи 546/910/25
номер провадження 2/546/63/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Зіненка Ю.В., за участі секретаря судового засідання Гудзенко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

установив:

У вересні 2025 року до Решетилівського районного суду Полтавської області надійшла вищевказана позовна заява, вимоги якої обґрунтовані тим, що 18.10.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗПОЗИКА» 18.10.2022 направлено ОСОБА_1 , пропозицію (оферту) укласти Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту. 18.10.2022 ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 454911-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-1969, на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 18.10.2022 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА та ОСОБА_1 було укладено Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до п. 1 Договору кредиту ТОВ «БІЗПОЗИКА» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 18000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит.
Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, у нього станом на 04.09.2025 року утворилась заборгованість за Договором № 454911-КС-001 про надання кредиту в розмірі 57 005,64 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 18 000,00 грн; суми прострочених платежів по процентах - 36 305,64 грн; суми заборгованості по штрафам - 0,00 грн; суми прострочених платежів за комісією - 2 700,00 грн.
Посилаючись на вищезазначені обставини, статті 525, 526, 530, 610, 612, 625, 629, 652, 639, 1049 ЦК України, статті 19, 76, 84, 274, 276 ЦПК України, статті 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», постанови апеляційних судів та правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, позивач просить стягнути з відповідача вищевказану заборгованість та судові витрати, які складаються з судового збору.

Процесуальні дії по справі та позиція сторін

Ухвалою судді від 19 вересня 2025 року у справі відкрите спрощене позовне провадження та призначене судове засідання на 06 листопада 2025 року, витребувано у Акціонерного товариства «ПУМБ»: рішення банку чи інший письмовий доказ щодо випуску банківської картки № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ); виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_2 за період з 18 жовтня 2022 року по 07 лютого 2023 року.

09 жовтня 2025 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він позов не визнав та зазначив, що позивачем не надано доказів перерахування коштів з власного рахунку і не пояснено у позовній заяві та клопотанні, у чому саме полягає перешкода в отриманні таких доказів з власного рахунку у банку позивача - первинного бухгалтерського документа та виписки про дійсний переказ коштів позивачем відповідачу у дату 18.10.2022 з рахунку позивача безготівковим способом. Наданий відповідачем доказ з логотипом «Рау» не відповідає ст. 19 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не може бути доказом виплати коштів по кредиту. Розрахунок суми вимог не є їх доказом, про що зазначав Верховний Суд у постанові від 23 березня 2023 року у справі №910/3105/21. 
Крім того представник відповідача указував, що відповідач не має власного примірника оригіналу кредитного договору, не підписував його електронним цифровим підписом i не отримував примірник оригіналу договору підписаного кредитором. Тому істотні умови кредитного договору, зокрема розмір і строк нарахування процентів, не погоджені у письмовій формі. Позивачем до позовної заяви долучені у простих електронних копіях без особистих чи електронних підписів відповідача, а також без електронних підписів самого позивача у дату 18.10.2022, в окремих копіях є підписи представника позивача нанесені методом копіювання. Позивач вказує на те, що відповідно до абзацу другого ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Однак ні одного такого примірника позивач суду не надав. Моменту підписання договору відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановити не можна. А довідки, візуальні форми чи інші документи видані односторонньо Позивачем не підтверджують підпису Відповідача під наданими текстами i не замінюють його. Жодний документ в матеріалах справи не підписаний відповідачем особисто. Докази фактичного надсилання одноразового паролю-ідентифікатора, фактичного підписання примірника оригіналу кредитного договору сторонами, попередня письмова згода первісного кредитора позивача з відповідачем про використання електронних підписів одноразовим ідентифікатором та/або факсимільного відтворення підпису кредитора за допомогою засобів копіювання, у якій мають міститися зразки відповідного аналога власноручних підписів сторін, як того вимагають ст. 207 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відсутні. 
Правовий висновок про застосування ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» у взаємозв`язку зі ст. 207 ЦК України викладений у Постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 згідно з яким: «укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів». Надані позивачем копії вищевказаним вимогам не відповідають: електронні підписи відповідача саме як електронні дані взагалі не нанесені; сторони у письмовій формі у жодному документі не погоджували можливість застосування аналогу відтворення власноручних підписів методом копіювання a6o підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Станом на 18.10.2022 підписання договору кваліфікованим електронним цифровим підписом та/або печаткою було імперативним відповідно до Постанови НБУ№ 113, як мінімум з боку позивача. Цей підпис можна достовірно перевірити способом, вказаним у постановах Верховного Суду від 30 листопада від 30 листопада 2022 року у справі №2-317/11, від 22 березня 2023 року по справі №755/1549/22 за допомогою державного веб - сайту https://czo.gov.ua/verify, що як вказує Верховний Суд, суд має можливість і зобов`язаний зробити. 
На обґрунтування вищезазначеного відповідач посилався на положення статей 5, 6, 7, 12, 13 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» статтю 13 Закону України «Про споживче кредитування», статті 78, 89, 95, 100 ЦПК України, статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, від 23 грудня 2020 року у справі №757/28231/13-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №183/3811/16-ц, від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17, від 28 грудня 2019 року у справі №922/788/19, від 22 березня 2023 року у справі №755/1549/22. 
Крім того відповідач указував, що йому не було надано примірника кредитного договору та додатків до нього. 
Щодо доведеності розміру заборгованості за відсотками за договором про надання кредиту від 18.10.2022 відповідач звертав увагу на несправедливі умови нарахування позивачем розміру відсотків, які удвічі перевищують суму тіла кредиту, що суперечить принципам розумності та добросовісності. У постанові ВС від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. 
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Таким чином відповідач вважає, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за договором №454911-КС001 про надання кредиту від 18.10. 2022 про процентах 36305,64 грн не є співмірною сумі кредиту за договором в розмірі 18000,00 грн, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечить принципу розумності та добросовісності. 
Щодо комісії за надання кредиту відповідач зазначав, що умови договору про надання кредиту від 18 жовтня 2022 року щодо сплати комісії в розмірі 2700,00 грн є нікчемною відповідно до частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому послався на постанови Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 та від 31 липня 2025 року у справі №199/441/21. Так, в договорі від 18 жовтня 2022 року не зазначено переліку додаткових і супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з наданням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія. 
Посилаючись на викладені обставини, вищезазначену практику Верховного Суду, відповідач у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі (а. с. 78 - 98). 

14 жовтня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представниці позивача Козачок М.І. надійшла відповідь на відзив, у якій вона щодо укладення кредитного договору та наданого оригіналу кредитного договору зазначала, що Верховний Суд у своїй постанові від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 дійшов висновку, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Нормативно-правове обґрунтування укладення кредитного договору в електронній формі, відповідно до норм Цивільного кодексу України. Згідно з ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. ЦК України розглядає декілька окремих рівноправних випадків дотримання письмової норми правочину, до яких у відповідності з нормами частини другої статті 202 ЦК України належить і Кредитний договір. Відтак, з огляду на вищезазначене кожний із вищеперелічених способів, визначений в ЦК як спосіб дотримання письмової форми правочину, має всі підстави для застосування при реалізації положень норми статті 1055 ЦК України (щодо обов`язкового дотримання письмової форми кредитного договору). З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Зазначаючи про нормативно-правове обґрунтування укладення кредитного договору в електронній формі представниця позивача посилалася на норми Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Закону України «Про електронну комерцію» та вказала, що до позовної заяви була додана візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення Кредитного договору, у якій детально відображені всі дії ТОВ «Бізнес Позика» та Відповідача щодо укладення Кредитного договору в електронній формі у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Ця візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення Кредитного договору була посвідчена директором ТОВ «Бізнес Позика» Гайворонською М.М. 
Щодо дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та Відповідача з укладення кредитного договору представниця позивача указала, що 18.10.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «БІЗПОЗИКА» 18.10.2022 року направлено Дмитрієв Володимир Леонідович, пропозицію (оферту) укласти Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту. 18.10.2022 року ОСОБА_1 , прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗПОЗИКА» направлено ОСОБА_1 , через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-1969 , на номер телефону НОМЕР_1 (що зазначено Позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржником було введено/відправлено. Таким чином, 18.10.2022 року між ТОВ «БІЗПОЗИКА та ОСОБА_1 було укладено Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». ОСОБА_1 , через веб-сайт Кредитодавця https://bizpozyka.com/ шляхом введення Логіну Особистого кабінету та паролю Особистого кабінету, ввійшов до Особистого кабінету та з Особистого кабінету через Інформаційно - телекомунікаційну систему (ІТС) подав Заявку на отримання кредиту, де відповідно вказує номер свого поточного (карткового) рахунку. 18.10.2022 року ОСОБА_1 , прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС Одноразового ідентифікатора UA-1969, (направленого Позичальнику на номер телефону НОМЕР_1 вказаного Позичальником в Заявці) електронного повідомлення СМС-повідомлення. 
Правильно застосувавши норми матеріального права, слід дійти обґрунтованого висновку про те, що Кредитний договір підписаний Боржником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між Заявником/ Кредитором та Боржником/Позичальником не був би укладений. Аналогічні висновки викладені в Постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94102130), у якій Верховний Суд зазначив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс - повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінеті пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. 
При цьому представниця позивача також звертала увагу на судову практику апеляційних судів у справах за позовами ТОВ «Бізнес Позика» про стягнення заборгованості.
Таким чином під час укладення Кредитного договору сторони погодились укласти Кредитний договір з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» (що зазначено на самому початку Кредитного договору). Кредитний договір укладений між Позивачем та Відповідачем не є договором приєднання (у розуміння ст. 634 Цивільного кодексу України). Відповідно до абзацу першого ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до абзацу другого ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У кінці Кредитного договору у розділі «Реквізити сторін» наявна відмітка про підписання Позичальником Кредитного договору за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №524/5556/19 від 12.01.2021 дійшов такого висновку: «…Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс- коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами…». 
Представниця позивача зазначає, що кредитний договір не підписувався Відповідачем з накладенням кваліфікованого електронного підпису Відповідача і не мав бути підписаним таким чином, оскільки як вже зазначалося вище, Кредитний договір між Позивачем та Відповідачем був укладений шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний Відповідачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора. 
Щодо перерахування Відповідачу кредитних коштів за Кредитним договором в розмірі 18 000,00 грн, стороною позивача було повідомлено, що до Позовної заяви була додана довідка, сформована в платіжній систему «ТАС Pay», з якої вбачається, що позичальнику на його картку було здійснено перерахування кредитних коштів платежем у розмірі 18 000,00 грн. Вищевказана довідка була надана Позивачу на підтвердження успішності проведених операцій Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК», що надає посередницькі послуги ТОВ «БІЗПОЗИКА» з кредитування клієнтів за допомогою платіжної системи. АТ «ТАСКОМБАНК» надає посередницькі послуги ТОВ «БІЗПОЗИКА» на підставі Договору №83 про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам від 11.11.2020. Відповідно до п.2.1 Договору: «за цим Договором, банк надає Партнеру послуги щодо зарахування наданих Партнером Одержувачам позик, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на рахунки Одержувачів з використанням реквізитів ПК Одержувача, та забезпечує обробку і передачу в МПС даних для належного здійснення зарахування коштів за реквізитами ПК Одержувача, а Партнер зобов`язується сплатити Банку комісійну винагороду на умовах визначених цим Договором». Копія договору додається. Відповідач в підтвердження своїх доводів про начебто не отримання кредиту від Позивача, міг просто надати суду виписку зі свого карткового рахунку в АТ «ПУМБ».
Щодо стягнення процентів за Кредитним договором, порядку їх нарахування та розміру представниця позивача з посиланням на положення кредитного договору вказала, що всі істотні умови Кредитного договору, зокрема тип кредиту, процентна ставка, комісія за надання кредиту (у випадку її встановлення), строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором тощо - встановлені не у Правилах надання кредитів чи Паспорті споживчого кредиту (за споживчими кредитами), а у Кредитному договорі, який уклав Відповідач шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Позивач за Кредитним договором: 1) не нараховував та не заявляв до стягнення у позовних вимогах жодну неустойку відповідно до ст. 549 ЦК України (у вигляді пені чи штрафів); 2) не нараховував та не заявляв до стягнення у позовних вимогах жодну форму відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України (у вигляді індексу інфляції за весь час прострочення чи трьох процентів річних від простроченої суми); 3) Не нараховував проценти поза межами строку дії кредитного договору (як вбачається з розрахунку заборгованості, розмір заборгованості Позичальника після останнього дня строку дії кредитного договору не змінювався, тобто жодних процентів після закінчення строку дії кредитного договору не нараховувалися. Оскільки розрахунок заборгованості у ТОВ «Бізнес Позика» формується автоматично у відповідній програмі, ця програма «протягнула» дати після закінчення строку дії Кредитного договору до дати створення цього розрахунку заборгованості). ТОВ «Бізнес Позика» просило суд стягнути з Відповідача лише заборгованість по тілу, процентам, та комісії за надання кредиту, які були нараховані відповідно до умов Кредитного договору.
Верховний Суд у пункті 8.3.3. своєї Постанови від 18.03.2020 у справі №902/417/18, дійшов наступного висновку: «…якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення…». Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 920/437/22. Однак як вже було зазначено вище, ТОВ «Бізнес Позика» не нараховувало та не заявляло до стягнення у позовних вимогах жодну неустойку відповідно до ст. 549 ЦК України (у вигляді пені чи штрафів) чи жодну форму відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України (у вигляді індексу інфляції за весь час прострочення чи трьох процентів річних від простроченої суми), тому вищезазначені правові висновки Верховного Суду у вищезазначених та подібних за своїм змістом Постановах не підлягають застосуванню у даній справі.
Щодо правомірності встановлення небанківською установою ТОВ «Бізнес Позика» комісії за надання кредиту у Кредитному договорі та правомірності стягнення заборгованості за комісією за надання кредиту. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору кредитодавець надає Позичальнику грошові кошти в розмірі 18 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом та комісію за надання Кредиту у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА». Відповідно до п. 2.5. Кредитного договору комісія за надання кредиту становить 2 700,00 грн. Умовами Кредитного договору укладеному між ТОВ «Бізнес Позика» та Позичальником встановлена саме комісія за надання кредитних коштів, тому жодні «додаткові чи супутні банківські послуги» цією комісією не передбачені. Верховний Суд у своїй Постанові від 12.04.2022 у справі № 756/6038/20 дійшов висновку, що незгода позичальника з умовою договору про сплату комісії за ініціювання кредиту на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства.
Щодо розрахунку заборгованості за Кредитним договором. Вищезазначений розрахунок заборгованості ґрунтується на умовах кредитного договору та узгоджується з матеріалами справи. Сторона Відповідача у Відзиві на позовну заяву жодним чином не пояснила, чому на її думку доданий Позивачем до позовної заяви Розрахунок заборгованості за Кредитним договором є начебто необґрунтованим, та таким, що начебто не узгоджується з матеріалами справи. Відповідач не був позбавлений можливості надати свій розрахунок заборгованості за кредитним договором. Верховний суд у Постанові від 11.07.2018 у справі № 753/7883/15 дійшов висновку, що доводи сторони про необґрунтованість розрахунку заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.
Посилаючись на викладені обставини, представниця позивача просила урахувати відповідь на відзив (а. с. 115 - 144).

Ухвалою суду від 06 листопада 2025 року було витребувано у позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»: оригінал договору № 454911-КС-001 від 18 жовтня 2022 року з електронними підписами Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 ; оригінали паспорта споживчого кредиту, пропозиції (оферти) укласти договір, прийняття пропозиції (оферти) щодо укладення договору № 454911-КС-001 від 18 жовтня 2022 року з електронними підписами Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 ; докази фактичного надання примірника договору № 454911-КС-001 від 18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»; правила надання споживчих кредитів Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» з підписом Дмитрієва Володимира Леонідовича про ознайомлення та погодження з ними у наданій суду редакції; попередню письмову згоду Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 про використання при вчиненні правочинів відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, у якій мають міститися зразки відповідного аналога власноручних підписів сторін, як того вимагають частина третя статті 207 ЦК України та стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію».

11 листопада 2025 року від представниці позивача - Козачок М.О. надійшли письмові пояснення з приводу ухвали суду від 06 листопада 2025 року, у яких зазначено Кредитний договір укладений між Позивачем та Відповідачем не є договором приєднання (у розуміння ст. 634 Цивільного кодексу України). Відповідно до абзацу першого ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до абзацу другого ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У кінці Кредитного договору у розділі «Реквізити сторін» наявна відмітка про підписання Позичальником Кредитного договору за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Кредитний договір не підписувався Відповідачем з накладенням кваліфікованого електронного підпису Відповідача і не мав бути підписаним таким чином, оскільки як вже зазначалося вище, Кредитний договір між Позивачем та Відповідачем був укладений шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний Відповідачем за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора. Відповідно до вищевикладеного, примірники електронного Кредитного договору, акцепту та оферти на його укладення, надані Позивачем до суду, є їх оригіналами, й будь-які інші варіанти вищезазначених документів у Позивача відсутні та не можуть бути надані до суду. При цьому, оригінали вищезазначених документів були збережені в первісному та незмінному вигляді. Звертала увагу, що додаткове підписання Кредитного договору з боку Кредитодавця не є обов`язковим, тому що Кредитний договір між ТОВ «Бізнес Позика» та Відповідачем був укладений шляхом обміну електронними повідомленнями акцептуванням Позичальником оферти на укладення Кредитного договору та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора.
Представниця позивача зазначила, що сторона Позивача надала оригінали пропозиції (оферти) укласти договір № 454911-КС-001 про надання кредиту та Прийняття (акцепту) пропозиції (оферти) укласти Договір № 454911-КС-001 про надання кредиту разом з поданням позовної заяви. Після підписання Позичальником Кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора відповідно до Закону України про «Електронну комерцію» кредитний договір з відміткою про його підписання одноразовим ідентифікатором був розміщений в особистому кабінеті Позичальника на веб-сайті ТОВ «Бізнес Позика. Копії доказів направлення Кредитного договору та Правил на електронну адресу Відповідача у день укладення Кредитного договору сторонами були додані до Відповіді на відзив. Позичальник окремо не підписував Правила надання споживчих кредитів. Оригінал Правил надання споживчих кредитів знаходиться у ІТС на веб-сайті ТОВ «Бізнес Позика». Їх належним чином засвідчена копія, так само як і всі інші додатки до позовної заяви, була надана разом з поданням позовної заяви через ЄСІТС «Електронний суд» з накладеним КЕП представника ТОВ «Бізнес Позика» який подавав позовну заяву (а. с. 167 - 173).

Судове засідання 08 січня 2026 року було відкладене за клопотанням представника відповідача - ОСОБА_2 на 04 лютого 2026 року. 
У судове засідання 04 лютого 2026 року представник позивача не з`явився, у позовній заяві та відповіді на відзив просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. 
До початку судового засідання від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшли клопотання про перевірку судом оригіналів електронних доказів та виключення копій з числа доказів у справі та про призначення судової комп`ютерно - технічної експертизи та про призначення судової комп`ютерно - технічної експертизи. 
Відповідач та його представник у судове засідання 04 лютого 2026 року не з`явилися, у клопотанні про перевірку судом оригіналів електронних доказів та виключення копій з числа доказів у справі просив розглянути це клопотання без участі відповідача та його представника у судовому засіданні. 
У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, ураховуючи положення частини другої статті 247 ЦПК України.
Ухвалою суду від 04 лютого 2026 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перевірку судом оригіналів електронних доказів та виключення копій з числа доказів у справі та про призначення судової комп`ютерно - технічної експертизи було відмовлено.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 18 жовтня 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» запропонувало ОСОБА_1 укласти договір № 454911-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), про що направило відповідну пропозицію (оферту) (а. с. 24 - 27). 
18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) укласти договір № 454911-КС-001 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) з ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (а. с. 28 - 31).
У паспорті споживчого кредиту (інформація, для обов`язкова для ознайомлення позичальником), який підписано позичальника 18 жовтня 2022 року одноразовим електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-3474, визначено основні умови кредитування, а саме: тип кредиту - кредит; сума/ліміт кредиту - 18000,00 грн; строк кредитування - 16 тижнів; мета отримання кредиту - на задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконання обов`язків найманого працівника; спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом, протягом трьох днів; процентна ставка, відсотків річних: знижена процентна ставка 424,13730730; стандартна процентна ставка - 730,00000000; комісія за надання кредиту - 2700,00 грн (а. с. 18 - 19).
У цей же день 18 жовтня 2022 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір про надання кредиту №454911-КС-001 (Споживчий кредит. Електронна форма) (далі по тексту - Договір) (а. с. 20 - 23).
Відповідно до розділу 8 Договору його було підписано позичальником ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-1969. Крім того у цьому розділі було зазначено прізвище, ім`я, по батькові позичальника « ОСОБА_1 », номер його паспорту та РНОКПП ( НОМЕР_3 ), адреса проживання: АДРЕСА_1 ; номер електронного платіжного засобу: НОМЕР_2 , засоби зв`язку з позичальником: телефонний: НОМЕР_1 , електронний: ІНФОРМАЦІЯ_1 , поштовий. 
Відповідно до п. 2.1. Договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 18000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності (надалі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та правилами надання споживчих кредитів товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (надалі- правила).
Тип кредиту - кредит (п. 2.2 кредитного договору). Строк, на який надається кредит: 16 тижнів (п.2.3 кредитного договору).
Згідно з п. 2.4. кредитного договору стандартна процентна ставка за кредитом: в день 1,50000000, фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом: в день 2,00000000, фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,16202002, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку.
Відповідно до п. 2.5. Договору комісія за надання кредиту (надалі - комісія): 2700,00 грн. Розмір комісії, встановлений цим пунктом договору, залишається незмінним протягом усього строку (терміну) договору. Встановлений договором розмір комісії не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. 
Загальний розмір наданого кредиту: 18000,00 грн (п. 2.6. кредитного договору).
Термін дії договору: до 07.02.2023 (п. 2.7. кредитного договору).
Орієнтована загальна вартість наданого кредиту: 37840,00 грн (п. 2.8 кредитного договору). 
Дата видачі кредиту: 18.10.2022, дата повернення кредиту: 07.02.2023 (пункти 2.10., 2.11 Договору).
Згідно з п. 3.2 кредитного договору протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за кредитом (надалі - проценти за користування кредитом) нараховується за ставкою, вказаною у п. 2.4 договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, в залежності від дотримання позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та додатку № 1 до договору і розраховується в порядку описаному нижче.
У разі якщо погашення кредиту здійснюється згідно погодження сторонами графіку платежів, що наведений в п. 3.2.3. та Додатку №1 до Договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки, що вказана в п. 2.4. договору (п. 3.2.1. Договору). 
Відповідно до п. 3.2.2. кредитного договору сторони домовились, що у разі якщо повернення кредиту не здійснюється згідно з погодженим графіком платежів, що наведений у п. 3.2.3. та у додатку № 1 до договору (за виключенням дострокового повернення кредиту), унаслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана у п. 2.4. договору. При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний у п. 3.2.3. та додатку № 1 до договору, та до закінчення строку дії договору.
У п. 3.2.3. кредитного договору зазначено, що сторони на момент укладення договору встановили графік платежів, припускаючи, що позичальник буде його дотримуватися і застосовуватиметься знижена процентна ставка.
Відповідно до п. 3.2.4. кредитного договору у випадку неповернення будь-якого з платежів у строки, передбачені графіком платежів, кредитодавець здійснює відповідне коригування зобов`язань позичальника, в тому числі з врахуванням скасування умови про нарахування процентів за зниженою процентною ставкою, при чому проценти за користування кредитом нараховуються на фактичний залишок суми кредиту. Всі нараховані проценти за користування кредитом мають бути сплачені не пізніше дати кожного із наступних чергових платежів, при цьому сторони погодили, що кредитодавець за аналогією з порядком, визначеним в абз. 2 п. 1 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» надає позичальнику оновлений графік платежів шляхом відображення такого графіку в Особистому кабінеті позичальника.
Згідно з п. 3.5 кредитного договору у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитодавця у такій черговості: 1) у першу чергу - прострочена сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом. 2) У другу чергу - сума кредиту та проценти за користування кредитом. 3) У третю чергу - неустойка (штраф) та інші платежі відповідно до договору.
Позичальник зобов`язаний повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені договором, до закінчення строку (терміну) дії договору (п. 4.2.3. кредитного договору).
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до дати, вказаної у п. 2.7 договору (п. 7.1 кредитного договору).
Відповідно до п. 7.3.1. Договору підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що до укладання договору позичальник отримав від кредитодавця (в т.ч. кредитного посередника) інформацію та документи, надання яких передбачені законодавством України, зокрема передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», паспорт споживчого кредиту, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також про умови договору і правила, що розміщені на сайті кредитодавця.
Відповідно до п. 7.4.4. кредитного договору позичальник ознайомлений з договором та правилами, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань, вважає їх справедливими та погоджується неухильно дотримуватись їх та, відповідно, уклав договір з вільним волевиявленням. 
Згідно з п. 7.10. Договору технологія (порядок) укладання договору: договір укладається з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» шляхом пропозиції укласти договір (оферти) кредитодавцем та її прийняття (акцептування) позичальником. Договір укладається в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, а також іншими актами законодавства України.
Відповідно до п. 7.12. Договору спосіб перерахування позичальнику кредиту: в безготівковій формі, шляхом переказу коштів (однією або декількома транзакціями) на поточний (картковий) рахунок позичальника, який відповідає банківській платіжній картці, що наведена у розділі 8 договору.
На підтвердження укладення відповідачем кредитного договору позивачем було надано витяг візуальної форми послідовності дій клієнта ОСОБА_1 щодо укладення договору про надання кредиту 454911-КС-001 від 18.10.2022 в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства на сайті https://my.bizpozyka.com, зокрема: вхід в особистий кабінет, отримання інформації про статус клієнта, надання паспорту споживчого кредиту, підписання паспорту споживчого кредиту, запит на формування одноразового ідентифікатора для підписання договору, підписання договору клієнтом та ін. (а. с. 32 - 33).
Анкета клієнта (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи- https://my.bizpozyka.com) підтверджує, що відповідачем ОСОБА_3 було надано свої анкетні дані та інформацію стосовно бажаного кредиту (а. с. 34).
З копії квитанції ТАС Pay, наданої позивачем, вбачається, що 18.10.2022 ТОВ «Бізнес позика» перерахувало грошові кошти у сумі 18000,00 грн на картку № НОМЕР_2 з призначенням платежу: «Перерах. коштів ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , згідно кредитного договору № 454911-КС-001 від 18.10.2022» (а. с. 35).
Згідно з довідкою АТ «Перший Український міжнародний банк» від 29.09.2025, яка надійшла на ухвалу суду від 19.09.2025, в банку на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) була випущена банківська платіжна картка НОМЕР_2 до рахунку № НОМЕР_6 (а. с. 73).
Виписку по рахунку № НОМЕР_6 було надано в електронному вигляді, з якої установлено перерахування коштів ОСОБА_1 18.10.2022 у сумі 18000,00 грн  (а. с. 74).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд 

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1,2 ст. 1046 ЦК).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.
Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.
Факт укладення такого договору належним чином підтверджено доказами, наявними у матеріалах справи.
Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису) договір між відповідачем та позивачем не було б укладено.
Так, підписання договору відповідачем підтверджується змістом договору, який містить усю необхідну для ідентифікації особи інформацію, а саме: прізвище, ім`я, по батькові відповідача, номер паспорта та дату його видачі, РНОКПП та адресу місця проживання. 
Доказів підписання договору від імені відповідача іншими (третіми) особами, у тому числі через вчинення шахрайських дій, відповідачем суду не надано, доказів звернення з даного факту до правоохоронних органів також не надано.
Тобто, договір між первісним кредитором та відповідачем ОСОБА_1 було укладено в електронній формі , що згідно зі ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» за правовими наслідками прирівнюється до укладення договору у письмовій формі.

Даючи оцінку викладеним у відзиві доводам сторони відповідача суд зазначає наступне.

Щодо відсутності доказів перерахування коштів первісним кредитором відповідачу

Згідно з статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. 
На ухвалу суду від 19.09.2025 АТ «Перший Український міжнародний банк» повідомив, що в банку на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) була випущена банківська платіжна картка НОМЕР_2 до рахунку № НОМЕР_6 та було надано електронному вигляді виписку по рахунку № НОМЕР_6 , якою було підтверджено перерахування позивачем коштів відповідачу ОСОБА_1 18.10.2022 у сумі 18000,00 грн.
Дана обставина спростовує твердження відповідача про відсутність переказу коштів позивачем відповідачу. 

Щодо неукладення кредитного договору, відсутності підписаних обома сторонами у дату укладення оригіналів, яких не існує ні в якій формі 

Суд також не приймає указані доводи, оскільки факт укладення такого договору належним чином підтверджено доказами, наявними у матеріалах справи.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувань електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа (частина друга статті 7 цього закону).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, що створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису;
Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (частина шоста статті 18 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»).
Суд звертає на частину дванадцяту статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якої електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
У свою чергу статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Суд не приймає посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №755/1549/22, у якій, зокрема зазначено, що висновок про те, що електронний документ не підписаний ЕЦП, має ґрунтуватися на результатах відповідної перевірки через офіційний вебсайт ЦЗО (www.czo.gov.ua), оскільки у цій постанові йшлося про перевірку поданих до суду документів, підписаних кваліфікованим електронним підписом.
У той же час як установлено судом із матеріалів справи відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір було підписано саме за допомогою одноразового ідентифікатора UA-1969. Відповідно примірник електронного документа з накладеним на нього електронним підписом одноразовим ідентифікатором є оригіналом такого документу, який був надісланий на електронну пошту відповідача.
Ураховуючи, що кредитний договір був підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором без створення кваліфікованого сертифіката електронного підпису (електронного цифрового підпису), а тому перевірити оригінали електронних документів, у тому числі і оригінал кредитного договору за допомогою державного веб-сайту https://czo.gov.ua/verify є неможливим.
З цих підстав суд погоджується з доводами представника позивача у цій частині, викладеними у відповіді на відзив. 
Інша наведена відповідачем практика Верховного Суду з приводу заперечень у цій частині є нерелевантною спірним правовідносинам. 
Так, зокрема, відповідач посилався на постанову Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі №910/1162/19, у якій указано, що «на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів поширюється дія Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Статтею 5 зазначеного Закону визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. За змістом статей 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».
Суди попередніх інстанцій, надавши оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам, дійшли висновку, що надані позивачем роздруківки електронного листування не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами у справі. При цьому судами встановлено відсутність будь-яких доказів того, що копії договору та видаткової накладної, електронні листи, скріншоти яких наявні в матеріалах справи, створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вони підписувалися електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі обставини унеможливлюють ідентифікацію відправника повідомлення, а зміст такого документа не захищений від внесення правок та викривлення».
Однак суд повторно звертає увагу, що у даній справі  відповідачем ОСОБА_1 кредитний договір було підписано за допомогою одноразового ідентифікатора UA-1969, що у відповідності до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» є моментом його підписання. У свою чергу кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.
Відповідач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.
Без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, а отже цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.
Подібні висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20 та ряду інших. 

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем не надано доказів надання примірнику кредитного договору та додатків до нього 

Суд звертає увагу, що у розділі 8 кредитного договору від 18.10.2022, у якому міститься інформація щодо позичальника ОСОБА_1 , зазначено, що примірник цього договору позичальник просить направити йому на електронну пошту, вказану як електронний засіб зв`язку з позичальником та погоджується, що додаткове підтвердження одержання договору не вимагається, такий документ вважається одержаним позичальником з часу відправлення кредитодавцем. 
На підтвердження відправлення ОСОБА_1 кредитного договору до відповіді на відзив представником позивача було долучено підтвердження направлення кредитного договору на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 150), тобто ту адресу, яку позичальник ОСОБА_1 вказав у анкеті позичальника та кредитному договорі. 

Щодо доведеності розміру заборгованості за відсотками за договором №454911-КС-001 про надання кредиту від 18.10.2022

Відповідач звертав увагу на несправедливі умови нарахування позивачем розміру відсотків, які удвічі перевищують суму тіла кредиту, що суперечить принципам розумності та добросовісності та на постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі №679/1103/23.
Однак висновки постанови Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 було зроблено за інших фактичних обставин, оскільки у тій справі позичальник сплатив істотну суму заборгованості в розмірі 33488,00 грн за погодженої суми кредиту в розмірі 20000 грн, у той час як у даній справі позичальник не доводить про погашення суми кредитного боргу та нарахованих відсотків принаймні частково, а лише вказує, що всі суми нарахування відсотків є несправедливим, як явно завищені.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 вказано, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
При цьому пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається відповідач, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Однак у даному випадку спірними є нарахування відсотків за правомірне користування кредитними коштами, а не відсотків компенсації у разі невиконання споживачем зобов`язань за договором.
При цьому позичальник, укладаючи кредитний договір, самостійно надавав оцінку запропонованим умовам кредитування, зважив на можливість їх дотримання з огляду на наявне фінансове становище та на час укладення договору вважав їх прийнятними та вигідними для себе, що й отримало вираження у факті надання згоди на укладення правочину та отримання на його підставі кошів кредиту.
Таким чином за обставин даної справи твердження відповідача про несправедливі умови укладення кредитного договору в частині нарахування позивачем розміру відсотків судом до уваги не беруться.

Щодо неправомірності нарахування позивачем комісії за надання кредиту суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 вказано, зокрема, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, зокрема і щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування.
В пункті 2.5. кредитного договору чітко зафіксовано сплату позичальником комісії за надання кредиту у сумі 2700 грн.
За статтями 6, 626, 627, 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із фінансовою установою, якщо вважав, що встановлення комісії за надання кредиту несправедливою умовою, натомість він погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір ОСОБА_1 засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.
Отже комісію за надання кредиту позивачем було нараховано правомірно. 
До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2024 року у справі № 331/2974/23.
Суд не приймає посилання відповідача на постанову Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21, оскільки у вказаній справі суд дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням i поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) с нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 1, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У даній справі первісним кредитором було установлено разову комісію за надання кредиту, що не суперечить вимогам Закону України «Про споживче кредитування».

Вищевказані висновки не суперечать постановам Верховного Суду, на які просив звернути увагу відповідач у відзиві. 

Таким чином, з огляду на вищезазначене суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в сумі 57005,64 гривень, з яких: 18000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 36305,64 грн - заборгованість за процентами.

Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З платіжної інструкції № 13558 від 11 вересня 2025 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2422,00 грн (а. с. 1). Вказані кошти зараховані до спеціального фонду Державного бюджету України (а. с. 62).
Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у справі в розмірі 2422,00 грн на користь позивача.

На підставі викладеного та, керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 83, 128, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд 

ухвалив:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за договором № 454911-КС-001 від 18 жовтня 2025 року в сумі 57005 (п`ятдесят сім тисяч п`ять) гривень 64 копійки, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 18000 гривень 00 копійок та заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 36305 гривень 64 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» судові витрати по справі, які складаються з судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників судового процесу:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», місцезнаходження: б. Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, м. Київ, 01133, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ - 41084239.
Представник позивача - Мовчан Віталій Віталійович, адреса: м. Київ, РНОКПП НОМЕР_7 .
Представниця позивача - Козачок Марія Олександрівна, адреса: б. Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, м. Київ, 01133, РНОКПП - НОМЕР_8 .
Відповідач - ОСОБА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Представник відповідача - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя Ю.В. Зіненко