Унікальний номер справи 761/12336/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2133/2026
Головуючий у суді першої інстанції І. О. Фінагеєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач

Постанова
Іменем України

28 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року,ухвалене у складі судді І. О. Фінагеєвої в приміщенні Києво - Святошинського районного суду Київської області, 

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним та договору іпотеки недійсним.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 23 квітня 2018 року уклала з ОСОБА_4 договір позики, за умовами якого отримала в борг грошові кошти на суму 285 056,00 грн, що еквівалентно 10 880,00 дол. США. Також 23 квітня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, за умовами якого предметом іпотеки сторони визначили квартиру АДРЕСА_1 . Заставна вартість предмета іпотеки становила 342 000,00 грн. Позичальник наголошує на тому, що своєчасно виконати зобов`язання не мала можливості, в зв`язку з чим сторони усно погодили, що позичальник продовжить сплачувати рівнозначними платежами заборгованість за договором позики. 28 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 з вимогою про повернення позиченої суми 8000,00 дол. США, а у випадку невиконання вимоги попереджувала про задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка є єдиним житлом позивача. Внаслідок таких обставин сторони уклали інший договір позики з метою запобігання зверненню стягнення на предмет іпотеки, предметом якого стали грошові кошти у розмірі 730 350,00 грн, що еквівалентно 27 050,00 дол. США. До складу предмету договору сторони за домовленістю включили заборгованість за попереднім договором позики. Позивач зазначає, що грошових коштів за цим договором вона від відповідачки не отримавал, цей договір вона підписала в стані сильного душевного хвилювання за свою квартиру. Цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .
Позивач наголошує на тому, що фактично гроші за договором позики не отримувала, проте з 28 серпня 2021 року сплачувала щомісячні платежі відповідачці, вважаючи, що такими діями погашає залишок заборгованості за попереднім договором позики. Вартість предмета іпотеки станом на 13 березня 2023 року сторони оцінили на суму 1438600,00 грн. Відповідач продовжила погрожувати відчуженням предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики. 19 березня 2023 року позивач отримала вимогу відповідача про виконання зобов`язання за договором позики шляхом повного погашення заборгованості. Позивач вважає, що такі вимоги відповідача спрямовані на незаконне набуття нею у власність об`єкта нерухомого майна, яким володіє позивач, а саме квартири позивачки, яка є предметом іпотеки. Оскільки факт передачі коштів за договором від 28.07.2021 року не підтверджений, то позивач вважає, що така обставина є підставою для визнання договору позики неукладеним. Також позивач зауважує, що має малолітню дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з моменту народження набула право на користування спірною квартирою. Оскільки згоди органу опіки та піклування на передання в іпотеку майна, яким користується дитина, не отримано, то позивач вважає такий іпотечний договір недійсним.
Враховуючи наведене, позивач з врахуванням заяви про зміну предмета позову просить: визнати неукладеним договір позики від 28 липня 2021 року № 28072021 зі змінами згідно з Договором від 20 червня 2022 року; визнати недійсним договір іпотеки від 28 липня 2021 року, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. в реєстрі за номером 7025; скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області Самсон Т. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 67328267 від 25 квітня 2023 року щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним та визнання недійсним договору іпотеки відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, 23 квітня 2018 року між ОСОБА_4  та ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., який зареєстровано в реєстрі за № 1820, згідно якого позикодавець ( ОСОБА_4 ) передав, а позичальник ( ОСОБА_1 ) прийняла у власність грошові кошти в сумі 285 056,00 грн., що на той час було еквівалентом 10 880,00 доларів США.
28 липня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з усною вимогою негайно повернути отриману нею суму в розмірі 8 000,00 доларів США, або погрожувала звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну їй квартиру, яка є єдиним, наявним у ОСОБА_1 та її малолітньої доньки житлом.
ОСОБА_1 , будучи в стані сильного душевного хвилювання, боячись втратити єдине місце проживання, а також єдине місце проживання її малолітньої доньки, під тиском ОСОБА_4 та ОСОБА_2 погодилась на висунуті ними умови, і цього ж дня, а саме 28 липня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було підписано Договір позики № 28072021 від 28 липня 2021 року, за умовами якого позикодавець ( ОСОБА_2 ) передає у власність позичальникові ( ОСОБА_1 ) грошові кошти в сумі 730 350,00 грн., що було еквівалентом на той час 27 050,00 доларів США.
Зауважує, що ОСОБА_1 не отримувала коштів з тієї суми, яка була зазначена у вищевказаному Договорі позики № 28072021 від 28 липня 2021 року. Даний договір був підписаний позивачем з повною впевненістю, що вона сплатить реально отриману суму позики в розмірі 8 000 доларів США, яка залишилась неповернутою за договором від 23.04.2018 і на цьому її відносини з відповідачем припиняться.
Цього ж дня (28 липня 2021 року) між позивачем та відповідачем у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. було укладено Договір іпотеки, який зареєстровано в реєстрі за № 7025, згідно якого іпотекодавець (Позивач) передає, а іпотекодержатель (Відповідач) приймає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .
Пунктом 1.2 Договору іпотеки від 28 липня 2021 року заставна вартість предмету іпотеки становить - 730 350,00 грн.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що ОСОБА_1 зазначені у Договорі позики від 28 липня 2021 року, а також у Договорі іпотеки від 28 липня 2021 року, зареєстрованому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. в реєстрі за № 7025 кошти в сумі 730 350,00 грн. фактично не отримувала.
Проте, починаючи з 28 серпня 2021 року позивач сплачувала щомісячні платежі відповідачу, вважаючи що тим самим повертає залишок несплаченої позики, яка була взята нею за Договором позики від 23 квітня 2018 року.
В подальшому ОСОБА_1 , перебуваючи під впливом постійного хвилювання за своє житло, а також знаходячись у стресовій ситуацій, пов`язаній із воєнними діями на території Київської області та міста Києва, частими ракетними обстрілами та сигналами повітряної тривоги, не до кінця розуміючи наслідків своїх дій, була змушена погодитись на укладення 20 червня 2022 року Договору про внесення змін до Договору позики № 28072021 від 28 липня 2021 року.
Вказаним вище договором внесено зміни до Договору позики № 28072021 від 28 липня 2021 року в частині збільшення суми основної позики до 1 374 521,40 грн., що було на той час еквівалентом суми 38 502,00 доларів США а такожбуло продовжено строк повернення позики ще на рік, тобто до 28 серпня 2027 року.
Наголошує, що грошові кошти в сумі 644 171,40 грн. (різниця між попередньо зазначеною сумою позики 730 350,00 грн. та вказаною у змінах до Договору позики 1 374 521,40 грн.) позивач від відповідача не отримувала.
Враховуючи зміни до договору позики від 28 липня 2021 року, 20 червня 2022 року аналогічні зміни також були внесені і у Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 28 липня 2021 року за реєстровим № 7025. Зазначений договір про внесення змін до Договору іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 660.
Звертає увагу аеляційного суду на ту обставину, що ОСОБА_1 має малолітню доньку ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 . Батько дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на даний час проживає у АДРЕСА_6.
ОСОБА_2 не надсилала позивачу повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя згідно п. 6.2 Договору іпотеки від 28 липня 2021 року. Вказаний документ також не надавався державному реєстратору до заяви від 21 квітня 2023 року.
Отже, за таких обставин державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 330128611 від 25 квітня 2023 року здійснена з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, Закону України «Про іпотеку» та умов Договору іпотеки від 28 липня 2021 року, а отже підлягають скасуванню.
Відповідач ОСОБА_2 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
09.01.2025 представником ОСОБА_2 адвокатом Гайдаш О.В. надіслано до суду заяву про розподіл судових витрат. 
Позивач ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 в засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Гармаш К.Г. апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з викладених у ній підстав, а крім того просила суд через грубе порушення судом першої інстанції вимог закону скасувати рішення суду, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд з метою залучення до участі у справі нового власника квартири. 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Гайдаш О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечив, рішення Києво-Святошинського районнго суду Київської області від 12 червня 2025 року просив залишити без змін як законне та обгрунтоване та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу. 
Враховуючи те, що позивач, відповідач повідомлені про розгляд справи апеляційним судом належним чином, педставиники сторін просять суд розглядати справу за їх відсутності, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача та відповідача.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьомунаголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - Гармаш К.Г. , представника ОСОБА_2 - адвоката Гайдаш О.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанії дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не піддлягає, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що 23 квітня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_4 грошові кошти на суму 285056,00 грн, що еквівалентно 10880,00 дол. США. Передачу коштів було здійснено до підписання цього договору, а факт отримання коштів ОСОБА_1 засвідчила підписом у договорі позики відповідно до пункту 1 Договору.
Відповідно до пункту 2 цього Договору позики сторони погодили строк повернення суми позики до 23 квітня 2019 року. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1820.
23 квітня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 . Договір укладений на забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики від 23 квітня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1821.
28 липня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики № 28072021, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у борг кошти на суму 730350,00 грн, що еквівалентно 27050,00 дол. США. Строк договору позики сторони погодили до 28 липня 2026 року.
28 липня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язання за договором позики № 28072021. Предметом договору іпотеки стала квартира АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 7026.
20 червня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін до Договору позики № 28072021, яким внесли зміни до пункту 1 Договору позики шляхом зміни суми позичених грошових коштів до 1374521,40 грн, що еквівалентно 38502,00 дол. США. У пункті 2 сторони погодили строк дії договору позики до 28 липня 2027 року.
20 червня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін до договору іпотеки, виклавши у новій редакції, зокрема, пункт 1.2 Договору іпотеки, а саме заставну вартість предмета іпотеки у розмірі 1374521,40 грн; пункт 1 договору, привівши у відповідність поняття «основне зобов`язання» умовам договору позики в редакції від 20 червня 2022 року, зокрема, змінивши суму позичених коштів, на забезпечення повернення якої укладено договір іпотеки, на 1374521,40 грн.
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 , станом на 23 квітня 2023 року належало ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 березня 2023 року № 326679110.
ОСОБА_2 надіслала вимогу ОСОБА_1 про усунення порушень виконання зобов`язання за договором позики та попередила про задоволення вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
28 березня 2023 року представник ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 заперечення на вимогу від 28 березня 2023 року, в яких зазначив, що кошти в борг ОСОБА_1 не отримувала, а отже відсутні підстави вважати, що між ними виникло зобов`язання.
21 квітня 2023 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 (рішення державного реєстратора від 25 квітня 2023 року № 37328267) в порядкустатті 35 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 8 серпня 2023 року власником квартири АДРЕСА_1 стала ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 4 серпня 2023 року № 2754.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовної вимоги про визнання неукладеним договору позики, судом зазначено, що позивач не надала до суду доказів на спростування факту підписання нею договору позики від 28 липня 2021 року № 28072021 або розписки від 28 липня 2021 року, клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявляла.
Суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту неукладеності договору позики від 28 липня 2021 року.
Щодо договору про внесення змін до Договору позики № 28072021 від 20 червня 2022 року суд дійшов аналогічного висновку про недоведеність факту неукладеності.
ОСОБА_1 також не довела у визначений законом спосіб факт не передачі коштів за договором, а отже не спростувала факт укладеності договору позики від 20 червня 2022 року.
Що стосується вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, суд дійшов наступних висновків. 
Суд встановив, що позивач своїм підписом в договорі іпотеки засвідчила, що цим договором права інших осіб не порушуються. Не довела ОСОБА_1 і факту подання нею нотаріусу документів на підтвердження факту проживання у предметі іпотеки малолітніх чи неповнолітніх дітей. Водночас, подаючи позов, позивач наполягає на тому, що договір іпотеки порушує права її малолітньої дитини, тобто на обставинах, діаметрально протилежних тим, про які стверджувала при укладенні договору іпотеки, що свідчить про недобросовісність позивача як сторони цивільного правочину.
Враховуючи наведене, відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є безумовною підставою для визнання договору іпотеки недійсним з огляду на недобросовісність позивача під час укладання договору іпотеки. Крім того, суд визнає, що за умови відсутності доказів проживання дитини у спірній квартирі на час укладення договору іпотеки відсутні підстави стверджувати про обмеження прав дитини цим договором.
З таким твердженням суду колегія суддів погоджується та зазначає наступне. 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно зі статтею 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистогонемайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.
Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права йохоронювані законом інтереси.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що, установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з приписами частини другої цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 2 листопада 2023 року у справі № 758/16339/17.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).
Так, згідно п. 1 Договору позики № 28072021 від 28 липня 2021 року, позикодавець передав, а позичальник прийняв у аласність грошові кошти в сумі 730 350, 00 грн., що є еквівалентом суми 27 050,00 доларів США за курсом продажу доларів США в АТ «ПриватБанк» (1 долар США = 27,00 гривень) на день укладення цього договору. 
Окрім того, у вказаному пункті договору зазначено, що передачу грошових коштів було здійснено до підписання цього договору.
Факт отримання грошових коштів в розмірі еквівалентному 27 050,00 доларів США ОСОБА_1 28.07.2021 також підтвердила написанням розписки (а.с. 104 а).
Так, 28 липня 2021 року ОСОБА_1 склала розписку про те, що отримала від ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 27 050,00 дол. США відповідно до договору позики № 28072021, які зобов`язувалася повернути до 28 липня 2026 року. Також позичальник зазначила, що на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики передає ОСОБА_2 в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 7026. У випадку невиконання нею зобов`язання надала згоду на застосування іпотекодержателем статей 37,38 Закону України «Про іпотеку».
Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивачкою не надано як до суду першої так і апеляційної інстанції доказів на спростування факту підписання договору позики від 28 липня 2021 року № 28072021 або розписки від 28 липня 2021 року, крім того вона не заперечує укладання нею такого договору.
Отже, суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем факту неукладеності договору позики від 28 липня 2021 року.
Щодо договору про внесення змін до Договору позики № 28072021 від 20 червня 2022 року слід звернути увагу на таке.
Так у пункт 1 договору позики виклалено в новій релакції:
«Позикодавець передав, а позичальтник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1 374 521, 40 грн., що є еквівалентом суми 38 502,00 доларів США за готівковим курсом продажу доларів США в відділеннях АТ КБ «ПриватБанк», без нарахування процентів. Передачу вказаних грошових коштів було здійснено до підписання цього договору.
Позичальник, своїм підписом під цим договором підтверджує факт отримання від позикодавця грошових коштів в сумі 1 374 521,40 грн. 
ОСОБА_1 також власноручно написано розписку про отримання безвідсоткової грошової суми в розмірі 1374521,40 грн згідно із договором позики від 28 липня 2021 року за № 28072021 (а.с. 104 в - 104г).
Так, 20 червня 2022 року ОСОБА_1 склала розписку про те, що отримала від ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 1374521,40 грн відповідно до договору позики № 28072021 , які зобов`язувалася повернути до 28 серпня 2027 року. Також позичальник зазначила, що на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики передає ОСОБА_2 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 7026. У випадку невиконання нею зобов`язання надала згоду на застосування іпотекодержателем статей 37,38 Закону України «Про іпотеку».
Звернувшись з апеляційною скаргрою апелянт також посилається на недійсність договору іпотеки, та зазначає, що відповідач укладючи договір іпотеки не отримала дозволу органу опіки та піклування.
Перевіряючи таке твердження апелянта, апеляційний суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.
Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України).
Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку»іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.
В пункті 1.4 Договору іпотеки від 28 липня 2021 року сторони погодили, що укладанням цього договору не порушені права та інтереси інших осіб, а також у разі, якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість, в тому числі не порушені права дітей. Іпотекодавець стверджував і гарантував, що не мають права користування квартирою, яка є предметом іпотеки за цим договором, малолітні та неповнолітні або недієздатні чи обмежено дієздатні особи.
Окрім того, у Виконавчому комітеті Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, було отримано довідку по осіб, що зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . Відповідно до вказаної довідки у квартирі неповнолітніх осіб не зареєстровано (а.с. 105).
Таким чином, слід дійти висновку, що на час укладення договору іпотеки від 28.07.2021 не було порушено прав та законних інтересів малоліттніх та/або неповнолітніх дітей, що свідчить про відсутність підстав для визнання такого договору іпотеки недійсним. 
На думку колегії суддів судом також правомірно відмовлено у задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем.
Відповідно до частини 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке приріанюєтьсч до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпоиекодержателю права власності на предмет іпотеки а рахкнок аиконаннч основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпекоджержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого згідно з частиною другою ст. 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання .
Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає держаній реєстрації.
Отже, Державний реєстратор, отримавши повний обсяг обов`язкових для подання документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, перевірив їх на відповідність вказаним нормативним актам та прийняв відповідне рішення про здійснення реєстраційних дій.
Колегія суддів звертає увагу на ту обствину, що ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області зід 27.04.2023 у справі №369/6034/23, якою заборонено вчиняти дії, що спрямовані на набуття трава власності на предмет іпотеки за відповідачкою, постановлена вже після здійснення такої реєстрації 21.04.2023. (а.с. 49).
Отже, зважаючи на невиконання божником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики відповідачка реалізувала своє право передбачене договірними та законодавчими нормами у відповідності до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2025 № 1127.
Так, 21 квітня 2023 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Під час реєстрації права власності за іпотекодержателем не було жодних обтяжень та обмежень, які заважали б здійснити цю реєстрацію, а державний реєстратор прийняв законне та обґрунтоване рішення, яке жодним чином не спростоване апелянтом.
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четвертастатті 37 Закону України «Про іпотеку»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) вказано, що:
«Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача. Відповідно до чинної правозастосовчої практики захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 73, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц; пункти 84, 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
Крім того, на час ухвалення рішення судом власником спірної квартири вже була ОСОБА_8 , яка не є учасником справи.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Що стосується заяви відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. 
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина другастатті 133 ЦПК УкраЇни).
Згідно з пунктом першим частини третьоїстатті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, відповідно до статті 137 ЦПК України, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Таким чином, розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №640/6209/19).
На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу  ОСОБА_2 надала суду: Договір про надання правової допомоги від 05.06.2023; додаткову угоду від 10.11.2025 до договору ппо надання правової допомоги від 05.06.2023; платіжну інструкцію від 06.01.2026.
Так, зігідно пунктів 2.3 Додаткоіої угоди від 10.11.2025 до Договору про надання правової допомоги від 05.06.2023 гонорар адвоката за супроводження справ в суді, що полягає у представництві інтересів замовника у Київському апеляційному суді, у розмірі 15 000 грн. сплачується протягом 30 днів після ухвалення судового рішення у суді апеляційної інстанції, проте Замовник має право сплатити гонорар до ухвалення судового рішення у суді апеляційної інстанції.
На думку колегії суддів наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, які підтверджені наявними у матеріалах справи доказами.
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, а також враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог відповідача про розподіл судових витрат і стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_5 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000, 00 грн. 

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 05 лютого 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна