Дата документу 25.11.2025 Справа № 317/2653/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 317/2653/25                                         Головуючий у І інстанції: Мінгазов Р. В.
Провадження № 22-ц/807/1909/25                      Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2025 року         м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Гончар М.С.,
        Кухаря С.В.,
секретар: Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Розівської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-
В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року  ОСОБА_1  через підсистему «Електронний суд»звернулася до суду з позовом до Розівської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.
В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , факт родинних відносин підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
13 серпня 1983 року  ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 .
08.02.2000 на підставі рішення виконкому Вишнюватської сільської ради народних депутатів №36 від 09.10.2000, ОСОБА_2 надано у власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , про що видано Свідоцтво про право приватної власності на жилий будинок.
Після її смерті за заявою ОСОБА_1 , як спадкоємиці першої черги, державний нотаріус Деркач Я.В. завів спадкову справу № 58/2017. Більше із заявами про прийняття або про відмову від спадщини, до нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. 
Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
07.11.2017 державний нотаріус Розівської державної нотаріальної контори Мацків Т.М. прийняв постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, оскільки в якості правовстановлюючого документу надано Свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане 08.02.2000 виконавчим комітетом Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області, у якому відсутні печатка установи, яка його видала, та підпис посадової особи, а також відсутні дані у реєстраційному посвідченні, що міститься на звороті свідоцтва. Оскільки у документі, який підтверджує право власності на спадкове майно, відсутній підпис та печатка голови сільради, що ставить під сумнів його дійсність та правомірність прийняття, як правовстановлюючого документа на спадкове майно.
Після отримання постанови державного нотаріуса Ткачук І.І.звернулася до Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області про посвідчення печаткою Свідоцтва про право власності на вказане домоволодіння, але їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю повноважень. 
Отже, враховуючи наявність відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину,  ОСОБА_1 позбавлена можливості реалізувати свої спадкові права та змушена звернутися до суду за захистом своїх прав з цим позовом.
Позивач пояснювала, що будинки в АДРЕСА_1 , і ще у 2000 році у всіх документах на будинок вказувалось тільки с. Листвянка, без зазначення номеру будинку і тільки в Технічному паспорті та Свідоцтві про право власності на житловий будинок вказана адреса: АДРЕСА_1 , а в договорах про користування електричною енергією з 2005 року зазначено:  АДРЕСА_2 .
12.07.2019 Розівська селищна рада у складі Азовського, Новозлатопільського, Зорянського, Новомлинівського, Солодководненського, Кузнецівського старостинських округів розпочала своє існування як об`єднана територіальна громада.
15.12.2020 ухвалене рішення про приєднання Вишнюватської сільської ради до Розівської громади.
Оскільки, громада утворилась в 2019 році, а матір позивача померла в 2017 році, електронний реєстр громади не містить відомостей про неї.
На теперішній час, будинок знаходиться на тимчасово окупованій території, що є загальновідомим фактом та підтверджується Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 22.12.2022 року № 309. 
Усі відомості про домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 містяться в архіві Розівської селищної ради Пологівського району Запорізької області, що залишився на тимчасово окупованій території.
Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що під час розгляду в суді справи № 317/5046/23 за наданими доказами представника Розівської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області їй стало відомо, що її матері - ОСОБА_2 , належав житловий будинок АДРЕСА_1 , а не житловий будинок номер 1.
На підтвердження того, що цей позов та позов, поданий нею у справі № 317/5046/23, мають різні предмети та підстави подання позивач додала копію позовної заяви про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом від 05.09.2023.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житловий будинок загальною площею 56,6 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у попередній справі ОСОБА_1 зверталася з заявою факту належності їй спадкового майна – житлового будинку АДРЕСА_1 , у ході розгляду якої з`ясувалося, що в будинку змінилася нумерація і на теперішній час він має № 55, у зв`язку з чим, вона відмовилася від першого позову і звернулася до суду з позовом, що стосується будинку АДРЕСА_3 , оскільки стосується іншого об`єкта. Тобто, предмет позову в цій справі змінився, що не перешкоджає його подальшому розгляду судом.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу Розівська селищна військова адміністрація Пологівського району Запорізької області просить суд розглядати справу за відсутності представника відповідача та ухвалити рішення на власний розсуд на підставі наявних у справі матеріалів.
20 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності.
21 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява Розівської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про розгляд справи за відсутності представника відповідача.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 133, 134). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду не відповідає.
Так, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у цій справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, посилаючись на те, що ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 07.08.2024 у справі № 317/5046/23 прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до Розівської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку в с. Листвянка, в порядку спадкування після смерті матері – ОСОБА_2 , та закрито провадження у справі. Отже, є така, що набрала законної сили, ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з Конституцією України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, головним обов`язком якої є утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3); органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); в Україні визнається і діє принцип верховенства права, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8).
Основним Законом України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина перша статті 55). Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Відмова у відкритті провадження у справі у цьому разі можлива за умови, що рішення, яке набрало законної силичи ухвала суду про закриття провадження у справі, є тотожним позову, який заявлено пізніше, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Згідно з частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).
Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
Так, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 повною мірою виклала обставини, які передували зверненню до суду саме з цим позовом, та, зокрема, зазначала, що під час розгляду в суді справи № 317/5046/23 за наданими доказами представника Розівської селищної військової адміністрації Пологівського району Запорізької області їй стало відомо, що її матері - ОСОБА_2 , належав житловий будинок АДРЕСА_1 , а не житловий будинок номер АДРЕСА_1 , про визнання права власності на який вона просила під час розгляду справи № 317/5046/23, на ухвалу про закриття провадження у якій послався суд першої інстанції.
На підтвердження того, що цей позов та позов, поданий нею у справі № 317/5046/23, мають різні предмети позивач додала копію позовної заяви про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом від 05.09.2023 (а.с. 47-43), з якої видно, що позовні вимоги у справі № 317/5046/23 стосувалися будинку АДРЕСА_1 , в той час як у цій справі ОСОБА_1 просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житловий будинок загальною площею 56,6 кв.м., житловою площею 31,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, предмети позову у цих двох справа не є тотожними, оскільки вимоги стосуються різних будинків: АДРЕСА_1 – у справі № 317/5046/23 та № 55 – у цій справі.
Проте суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, не дослідив повною мірою всіх документів, наданих до позову, не надав належної оцінки доводам ОСОБА_1 , не врахував обставин, які мають значення для розгляду справи та не сприяв у реалізації позивачем її права на доступ до правосуддя.
Загальною декларацією прав людини 1948 року також передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» 
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).
Отже, відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви з формальних підстав матиме наслідком порушення права особи на справедливий судовий розгляд, гарантоване параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є слушними, адже до висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі, суд першої інстанції дійшов, фактично не визначивши предмету спору, не проаналізувавши обґрунтувань позивача для звернення з цим позовом, не надавши належної оцінки всім доводам позивача.
Висновок суду про відмову у відкритті провадження не ґрунтується на вимогах закону, не відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ з метою ефективного захисту порушених прав, а також таким, що безпідставно обмежив право позивача на доступ до правосуддя, тому ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою, її постановлено з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 травня 2025 року – скасувати. Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 01 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: