ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  910/349/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання:   Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Мандриченко О.В.)
від 08.04.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Владимиренко С.В., Демидова А.М.)
від 10.09.2025

у справі №910/349/23

за позовом ОСОБА_1 
до Федерації велосипедного спорту України,              
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Громадська спілка "Українська федерація велосипедного спорту України",
про визнання рішення недійсним,

за участю представників учасників справи:
позивача - Король Д.В.,
відповідача    - Раєцький А.О.,
третіх осіб - не з`явились,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Федерації велосипедного спорту України (далі також - Федерація, відповідач) про визнання недійсним рішення звітно-виробничої конференції Федерації велосипедного спорту України від 15.11.2022, яке оформлене протоколом від 15.11.2022 № 16.

1.2. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідачем було скликано та проведено конференцію, на якій прийнято спірні рішення, з численними порушеннями вимог законодавства України та статуту Федерації, що на думку позивача, є порушенням інтересів позивача, як члена вказаної Федерації. 

За твердження позивача, Федерація не оголошувала про місце, дату та час проведення конференції, не розміщено проект порядку денного конференції на вебсайті velosport.org.ua; на конференції були присутні делегати від 11 областей України, хоча Федерація має лише 2 відокремлені підрозділи без статусу юридичної особи; рішення президії від 14.10.2022, оформлене протоколом від 14.10.2022 № 15 ("рішення президії від 14.10.2022"), на підставі якого скликали рішення конференції Федерації від 15.11.2022, суперечить законодавству України та Статуту Федерації велосипедного спорту України.

2. Короткий зміст судових рішень, ухвалених за результатом розгляду справи по суті спору

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025, у справі № 910/349/23 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. 

2.2. Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні документи, визначені статутом Федерації, які б підтверджували набуття позивачем статусу індивідуального члена Федерації, з огляду на що у позивача відсутнє порушене право, на захист якого подано позов, що є беззаперечною та виключною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій,                   ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 у справі № 910/349/23, ухвалити нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

3.2. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі відповідач із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування:
- статей 89, 97 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 13 частини другої статті 9, частини першої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань";
- статті 11 Закону України "Про громадські об`єднання" у взаємозв`язку з пунктами 4.2, 4.3, 4.4, 4.6, 4.9, 4.10 статуту Федерації.

Також підставою касаційного оскарження скаржник визначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, - порушення норм процесуального права щодо недослідження письмових доказів позивача, що підтверджують наявність у позивача статуту члена Федерації.

3.3. Федерація 27.11.2025 через «Електронний суд» подала до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. Громадську організацію "Федерація велосипедного спорту України"  створено та зареєстровано 13.05.1998.

4.2. Черговим засіданням конференції Громадської організації "Федерації велосипедного спорту України" 02.11.2016 затверджено нову редакцію статуту організації (далі також - Статут).

Відповідно до пункту 1.1 Статуту Громадська організація "Федерація велосипедного спорту України" є всеукраїнською громадською організацією спортивної спрямованості, яка об`єднує спортсменів, тренерів, суддів, інших фахівців досягненні мети і завдань, передбачених статутом.

Федерація діє на засадах добровільності, спільності інтересів, рівноправності її членів (учасників), самоврядування, законності та гласності, обов`язковості виконання рішень, прийнятих згідно зі статутом (пунктом 1.2 Статуту).

Відповідно до пункту 1.3 Статуту федерація є всеукраїнською громадською організацією зі статутом юридичної особи, діяльність якої поширюється на територію всієї України. Федерація створена та здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України, Законів України "Про громадські об`єднання" та "Про фізичну культуру і спорт", інших законів та нормативно-правових актів України, а також цього статуту.

Рішення керівних органів федерації, видані в межах її компетенції, обов`язкові для виконання всіма її членами (пункт 1.6 Статуту).

Відповідно до пункту 3.1 Статуту основною метою діяльності федерації є сприяння розвитку видів велосипедного спорту в Україні, підвищенню ролі фізичної культури та спорту у всебічному і гармонійному розвитку особистості, зміцненню здоров`я громадян, формуванню та пропагуванню здорового способу життя, фізичного та духовного розвитку як своїх членів, так і всього населення України; сприяння розвитку велосипедного спорту в Україні в цілому і захист законних прав та інтересів кожного окремого члена федерації, а також сприяння утвердженню міжнародного авторитету України, як велосипедної держави у світовому співтоваристві.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Статуту членство у федерації є добровільним і не накладає на її членів ніяких обмежень щодо підприємницької, громадської та будь-якої іншої діяльності, що не заборонена законодавством. Кількість членів федерації необмежена.

Зокрема, статутом відповідача передбачено, що індивідуальним членом може бути громадянин України, іноземні громадяни та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, особа віком від 14 років, яка заявила про своє бажання приймати участь в діяльності федерації та взяла на себе обов`язок виконувати передбачені статутом федерації обов`язки, визнає принципи, мету, завдання та статут федерації, сплачує відповідні вступні та членські внески (пункт 4.4 Статуту).

Відповідно до пункту 4.6 Статуту прийом індивідуальних членів до федерації та вихід з неї здійснюється на підставі поданої письмової або електронної заяви, яка має містити інформацію про прізвище, ім`я, по-батькові, дату народження, адресу проживання та реєстрації, контактний телефон, електронну адресу. До заяви додається фотокартка розміром 3 см х 4 см.

Рішення про прийом до складу членів федерації та/або вихід з неї (припинення членства, виключення, позбавлення) приймається відповідним рішенням дирекції (пункт 4.10 Статуту).

Пунктом 5.1 Статуту визначено, що органами управління федерації є: конференція, президія, президент, перший віцепрезидент, дирекція, ревізійна комісія.

Відповідно до пункту 5.2 Статуту вищим керівним статутним органом федерації є конференція федерації, яка скликається не рідше, ніж один раз на рік.

Президент федерації очолює федерацію в період між конференціями і здійснює поточне керівництво всіма напрямками її діяльності протягом строку, встановленого цим статутом, та відповідно до своїх повноважень. Президентом федерації може бути обрана будь-яка дієздатна особа, яка є громадянином України і членом федерації. Президент обирається конференцією строком на чотири роки та є вищою посадовою особою, яка очолює федерацію (пункти 5.4.1 - 5.4.3 Статуту).

Згідно з пунктом 5.5.1 Статуту перший віцепрезидент федерації обирається конференцією за поданням президента федерації.

4.3. На засіданні позачергової конференції громадської організації "Федерації велосипедного спорту України" 20.08.2019 прийнято рішення, оформлене протоколом №3, про визнання роботи ОСОБА_1 , як президента федерації, незадовільною та про припинення повноважень президента ОСОБА_1 з 20.08.2019 відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України. 

За результатами розгляду справи про оскарження вказаного рішення, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №757/230/20-ц, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 

4.4. Звітно-виробнича конференція Федерації велосипедного спорту України 15.11.2022 провела засідання, порядком денним якого було:
- вибори Президента Федерації;
???- вибори Першого Віце-президента;
???- звіт Президента Федерації ОСОБА_2 за 2022 рік;
???- фінансовий звіт Федерації за 2022 рік;
???- різне:
1. Звіти тренерів;
2. Внесення змін до Статуту Федерації і затвердження Статуту Федерації у новій редакції;
3. Надання повноважень представництва Громадській спілці "Українська федерація велосипедного спорту" (ЄДРПОУ: 44285637);
4. Державна реєстрація відповідних змін до відомостей, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у встановленому законодавством порядку.

За наслідком вказаного засідання прийнято рішення, яке оформлено протоколом від 15.11.2022 № 16.

4.5. Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 вказує, що він є членом Федерації, а рішення відповідача від 15.11.2022, яке оформлене протоколом № 16, порушує його права, оскільки прийняте з порушенням законодавства та Статуту Федерації, а відтак підлягає визнанню недійсним.

4.6.          Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, виходили з такого:

- як на момент звернення до суду з даним позовом, так і під час розгляду справи та ухвалення рішення судом, ОСОБА_1 не був президентом Федерації, а отже, у нього відсутнє матеріальне право, яке підлягає захисту;

- на момент прийняття оскаржуваного рішення легітимним керівником Федерації був ОСОБА_2 , який і підписав оскаржуване рішення звітно-виробничої конференції від 15.11.2022;

- захисту підлягає лише наявне право, проте за обставин даної справи та враховуючи наявність чинного рішення про припинення повноважень президента, судом не встановлено взагалі наявність у позивача права на управління юридичною особою - відповідача, та як наслідок - можливість порушення такого права будь-яким чином;

- під час розгляду справи судом не встановлено, що ОСОБА_1 є індивідуальним членом Федерації велосипедного спорту України (не в складі виконавчого органу);

- позивач доказів наявності у нього членства у Федерації не надав; матеріали справи не містять, визначених пунктами 4.6 та 4.10 Статуту, документів, які б надали можливість суду встановити, що позивач є індивідуальним членом відповідача, і як наслідок - встановити порушення прав позивача, зокрема, як індивідуального члена;

- лист Федерації від 31.10.2022, який підписаний генеральним директором відповідача, ОСОБА_4 , та на який посилається позивач у позовній заяві в якості підтвердження членства федерації, до уваги не приймається, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, визначені пунктами 4.6 та 4.10 Статуту, які б підтверджували набуття позивачем статусу індивідуального члена Федерації;

- рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2024 у справі №910/14453/22 визнано недійсним та скасовано наказ президента Федерації велосипедного спорту України від 01.07.2022 №2 про призначення ОСОБА_4 генеральним директором Федерації велосипедного спорту України. Вказане рішення набрало законної сили, а тому обставини встановлені у ньому не підлягають повторному доказуванню. Тобто з наведеного вбачається, що ОСОБА_4 не мав повноважень підписувати вказаний лист та засвідчувати факт наявності членства позивача у Федерації;

- відсутність права, на захист якого подано позов, є беззаперечною та виключною підставою для відмови судом в задоволенні позовних вимог.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2025 для розгляду касаційної скарги у справі №910/349/23 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 12.11.2025 відкрито касаційне провадження у справі №910/349/23 за касаційною скаргою позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025  та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025; справу призначено до судового розгляду.

5.2. Об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 у справі № 910/349/23, якими у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, у разі оскарження судових рішень на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скаржник відзначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статей 89, 97 ЦК України, пункту 13 частини другої статті 9, частини першої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"; статті 11 Закону України "Про громадські об`єднання" у взаємозв`язку з пунктами 4.2, 4.3, 4.4, 4.6, 4.9, 4.10 статуту Федерації.

Що ж до визначення «подібності правовідносин», то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин, а також у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц, де відзначено, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

6.4. Також підставою касаційного оскарження відповідач визначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, а саме: пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

6.5. Оцінюючи доводи та мотиви касаційної скарги у контексті наведених скаржником підстав касаційного оскарження, колегія суддів відзначає, що фактично підставою звернення до Суду стали питання:

-          щодо наявності / відсутності у позивача права / законного інтересу відносно Федерації, яке підлягало б захисту у судовому порядку;

-          щодо наявності / відсутності у позивача порушеного права / законного інтересу спірним рішенням конференції Федерації;

-          щодо наявності / відсутності правових підстав для визнання спірного рішення конференції недійсним.

З огляду на наведене Суд відзначає таке.

6.6. Щодо права / законного інтересу позивача відносно Федерації

6.6.1. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із статтею 5 ГПК України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Реалізуючи визначене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Спосіб захисту, насамперед, повинен слугувати поновленню порушених прав позивача або захисту його охоронюваного законом інтересу.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (постанови Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №915/1153/20, від 29.09.2021 у справі №910/17079/19, від 28.11.2019 у справі №234/19750/18, від 24.06.2020 у справі №202/7415/16-ц, від 04.11.2020 у справі №392/716/16-ц, від 25.11.2020 у справі №530/1856/18, від 23.06.2020 у справі №910/2726/19, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №916/3146/17 тощо). 

Згідно з частиною першою статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

6.6.2. Як встановлено судами попередніх інстанцій спірні у цій справі правовідносини виникли між фізичною особою - ОСОБА_1 та громадською організацією - Федерацією велосипедного спорту України щодо оскарження рішення органу управління зазначеної громадської організації - конференції Федерації, оформленого протоколом від 15.11.2022 №16.

Звертаючись з даним позовом, позивач стверджував, що спірне рішення, яке прийнято з порушенням порядку скликання та проведення конференції, порушує його права як члена Федерації велосипедного спорту України, у тому числі право на управління громадською організацією.

6.6.3. Так, правові та організаційні засади реалізації права на свободу об`єднання, гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, порядок утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань регламентовані Законом України «Про громадські об`єднання».

Відповідно до частин першої - третьої, п`ятої статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.

Громадське об`єднання за організаційно-правовою формою утворюється як громадська організація або громадська спілка.

Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи.

Громадське об`єднання може здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи або без такого статусу. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про громадські об`єднання" чинність цього Закону поширюється на суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення громадських об`єднань в Україні.

У статті 3 Закону України "Про громадські об`єднання" передбачені принципи утворення і діяльності громадського об`єднання.

Громадські об`єднання утворюються і діють на принципах: добровільності; самоврядності; вільного вибору території діяльності; рівності перед законом; відсутності майнового інтересу їх членів (учасників); прозорості, відкритості та публічності. Добровільність передбачає право особи на вільну участь або неучасть у громадському об`єднанні, у тому числі в його утворенні, вступі в таке об`єднання або припиненні членства (участі) в ньому. Самоврядність передбачає право членів (учасників) громадського об`єднання самостійно здійснювати управління діяльністю громадського об`єднання відповідно до його мети (цілей), визначати напрями діяльності, а також невтручання органів державної влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в діяльність громадського об`єднання, крім випадків, визначених законом (частини 1-3 статті 3 Закону України "Про громадські об`єднання").

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про громадські об`єднання» статут громадського об`єднання має містити відомості про: 1) найменування громадського об`єднання та за наявності - скорочене найменування; 2) мету (цілі) та напрями його діяльності; 3) порядок набуття і припинення членства (участі) у громадському об`єднанні, права та обов`язки його членів (учасників); 4) повноваження керівника, вищого органу управління, інших органів управління (далі - керівні органи) громадського об`єднання, порядок їх формування та зміни складу, термін повноважень, а також порядок визначення особи, уповноваженої представляти громадське об`єднання, та її заміни (для громадських об`єднань, що не мають статусу юридичної особи); 5) періодичність засідань і процедуру прийняття рішень керівними органами громадського об`єднання, у тому числі шляхом використання засобів зв`язку; 6) порядок звітування керівних органів громадського об`єднання перед його членами (учасниками); 7) порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності керівних органів громадського об`єднання та розгляду скарг; 8) джерела надходження і порядок використання коштів та іншого майна громадського об`єднання; 9) порядок створення, діяльності та припинення діяльності відокремлених підрозділів громадського об`єднання (у разі їх створення громадським об`єднанням, яке має намір здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи); 10) порядок внесення змін до статуту; 11) порядок прийняття рішення щодо саморозпуску або реорганізації громадського об`єднання, а також щодо використання його коштів та іншого майна, що залишилися після саморозпуску, - для громадського об`єднання, яке має намір здійснювати діяльність зі статусом юридичної особи.

У статуті громадського об`єднання можуть бути передбачені додаткові положення щодо утворення, діяльності і саморозпуску чи реорганізації громадського об`єднання, що не суперечать закону.

Статут громадського об`єднання - це установчий документ, що використовується для створення та провадження діяльності, містить правила, що регулюють права та обов`язки членів, визначає порядок управління та здійснення діяльності громадського об`єднання.

У розрізі спірних правовідносин колегія суддів відзначає, що за змістом статті 96-1 ЦК України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.

Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Тобто корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Так, у спірних правовідносинах Федерація є всеукраїнською громадською організацією спортивної спрямованості, яка об`єднує спортсменів, тренерів, суддів, інших фахівців в досягненні мети і завдань, передбачених Статутом.

Відповідно до пункту 1.2 Статуту Федерація діє на засадах добровільності, спільності інтересів, рівноправності її членів (учасників), самоврядування, законності та гласності, обов`язковості виконання рішень, прийнятих згідно зі Статутом.

У постанові від 08.11.2023 у справі №201/1077/17 Верховний Суд відзначив, що спір між членом (учасником) громадської організації та цією ж юридичною особою, пов`язаний з діяльністю та управлінням останньої, є корпоративним.

Відповідно, члени громадського об`єднання незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та громадською організацією, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Отже, право на звернення до суду з позовом про визнання недійсними рішень загальних зборів (конференції) мають учасники юридичної особи (громадської організації), які були учасниками (членами) на дату прийняття оспорюваного рішення відповідним органом управління.

Отже, визначальним у даному випадку є встановлення обставин щодо наявності / відсутності у ОСОБА_1 членства Федерації та, відповідно, права на звернення до суду із позовом про визнання недійсним рішень органів управління такої громадської організації.

6.6.4. У контексті наведеного, колегія суддів відзначає, що за встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи на позачерговій конференції громадської організації "Федерації велосипедного спорту України" 20.08.2019 прийнято рішення, яке оформлене протоколом №3, про визнання роботи  ОСОБА_1 , як президента Федерації, незадовільною та про припинення повноважень президента ОСОБА_1 з 20.08.2019 відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України.

Отже, у відповідності до обставин даної справи ОСОБА_1 у період до 20.08.2019 був президентом Федерації.

Вказані обставини також підтверджуються рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 та постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.04.2024 у справі №757/230/20-ц, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування вказаного вище рішення конференції Федерації від 20.08.2019, відмовлено у повному обсязі. 

6.6.5. Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірне рішення конференції Федерації від 15.11.2022 не порушує права позивача, оскільки:

(1)          як на момент звернення до суду з даним позовом, так і під час розгляду справи ОСОБА_1 не був президентом Федерації, а отже, у нього відсутнє матеріальне право, яке підлягає захисту;

(2)          позивач доказів наявності у нього членства у Федерації не надав; матеріали справи не містять, визначених пунктами 4.6 та 4.10 Статуту, документів, які б надали можливість суду встановити, що позивач є індивідуальним членом відповідача, і як наслідок - встановити порушення прав позивача, зокрема, як індивідуального члена.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, господарські суди керувались тим, що позивач не є президентом Федерації та не є членом такої громадської організації, а відтак у нього відсутні будь-які права та законні інтереси щодо такої організації, які підлягають захисту.

При цьому головним чинником, який спонукав судів попередніх інстанцій дійти висновку, що позивач не є членом Федерації є те, що останній не надав до суду письмову заяву про вступ до Федерації (пункт 4.6 Статуту) та рішення дирекції про прийняття такого до складу Федерації (пункт 4.10 Статуту).

6.6.6. Оцінюючи наведене вище у своїй сукупності, колегія суддів не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх передчасними та такими, що здійсненні за неповного з`ясування обставин справи, а також з порушенням принципу «вірогідності доказів».

У розрізі наведеного Суд відзначає, що як встановлено судами попередніх інстанцій згідно з пунктом 4.6 Статуту прийом індивідуальних членів до федерації та вихід з неї здійснюється на підставі поданої письмової або електронної заяви, яка має містити інформацію про прізвище, ім`я, по-батькові, дату народження, адресу проживання та реєстрації, контактний телефон, електронну адресу.

Індивідуальним членом може бути громадянин України, іноземні громадяни та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, особа віком від 14 років, яка заявила про своє бажання приймати участь в діяльності федерації та взяла на себе обов`язок виконувати передбачені статутом федерації обов`язки, визнає принципи, мету, завдання та статут федерації, сплачує відповідні вступні та членські внески (пункт 4.4 Статуту).

Рішення про прийом до складу членів федерації та / або вихід з неї (припинення членства, виключення, позбавлення) приймається відповідним рішенням дирекції (пункт 4.10 Статуту).

Також відповідно до пункту 5.4.3 Статуту президентом федерації може бути обрана будь-яка дієздатна особа, яка є громадянином України і членом федерації. Президент обирається конференцією строком на чотири роки та є вищою посадовою особою, яка очолює федерацію.

Тобто з наведеної норми Статуту вбачається, що тільки члени Федерації мають право брати участь у роботі Федерації, обирати і бути обраними до керівних органів Федерації.

Відтак, ураховуючи, що позивач у спірних правовідносинах був обраний і перебував на посаді президента Федерації (що не заперечується сторонами та підтверджено рішенням у справі №757/230/20-ц), а таким може бути обраний у відповідності до вимог Статуту лише член Федерації, то колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що у матеріалах справи відсутні докази набуття ОСОБА_1 членства Федерації.

Наведене узгоджується з положеннями Статуту Федерації та відповідає обставинам встановленим судами попередніх інстанцій.

Суд ураховує, що позивач послідовно протягом усього розгляду справи вказував, що він є членом Федерації, на підтвердження чого надавав суду докази, зокрема і про сплату членських внесків, оцінка яким судами взагалі не була надана.

При цьому ані відповідач у відзиві на позовну заяву, ані треті особи у своїх письмових поясненнях у справі не заперечували факту набуття позивачем членства Федерації.

Разом з тим, наведеного господарські суди не врахували, помилково вважаючи, що позивач у справі не був членом (не набув статусу членства) Федерації, з огляду на що даний спір не порушує його права та інтереси.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що для того, щоб стверджувати, що у позивача відсутнє право / законний інтерес щодо Федерації, оскільки останній не є членом такої, судам попередніх інстанцій необхідно було встановити обставини втрати / припинення / членства ОСОБА_1 у Федерації на час проведення спірної конференції. 

Так, відповідно до приписів пункту 4.10 Статуту рішення, зокрема, про припинення / виключення / позбавлення членства приймається рішенням дирекції Федерації.

Іншого порядку припинення членства у Федерації, ніж того, що передбачений Статутом Федерації велосипедного спорту України суди попередніх інстанцій не встановили.

За таких обставин, дотримання приписів Статуту є обов`язковим для всіх його членів та керівних органів.

Разом з тим, матеріали справи не містять, а судами попередніх інстанцій не встановлено наявності такого змісту рішення дирекції Федерації щодо ОСОБА_1 , як і не містять оскаржувані судові рішення інших мотивові щодо обставин припинення членства позивача у Федерації.

Колегія суддів з огляду на наведене відзначає, що за змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 73 ГПК України).

Згідно з приписами частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

З огляду на наведене, ураховуючи правову позицію відповідача щодо предмета спору, колегія суддів вважає, що саме на останнього у відповідності до приписів норм процесуального права покладався обов`язок надати суду докази на підтвердження обставин припинення / виключення / позбавлення членства ОСОБА_1 у Федерації на момент проведення спірної конференції з урахуванням вимог Статуту.

За відсутності таких доказів, а також відсутності інших алгоритмів позбавлення / припинення членства у Федерації її членів (протилежного судами не встановлено), суди попередніх інстанцій передчасно дійшли висновку, що у позивача був відсутній статус члена Федерації на момент проведення спірної конференції, а відтак і відсутнє право / законний інтерес щодо Федерації. Висновки судів попередніх інстанцій у цій частині не підтверджені матеріалами справи.

Отже, оскаржувані судові рішення вимогам матеріального та процесуального закону у наведеній частині не відповідають. Доводи касаційної скарги у відповідній частині знайшли своє підтвердження.

6.7. Щодо суті спору

Колегія суддів відзначає, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, розглядаючи спори про визнання недійсними рішень загальних зборів (конференції) юридичної особи, суди мають установити, зокрема:

1)          наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов;
2)          наявність / відсутність факту порушення прав / законних інтересів позивача унаслідок прийняття вказаного рішення;
3)          відповідність / невідповідність прийнятого рішення вимогам чинного законодавства та Статуту юридичної особи;
4)          ефективність обраного способу захисту, тобто як у разі задоволення позовних вимог порушені права та законні інтереси позивача буде відновлено.

Відповідно, у залежності від встановлених обставин господарські суди на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи ухвалюють рішення про захист порушеного права / законного інтересу особи, яка звернулась із позовом, або про відмову у позові з огляду на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Разом з тим, у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій, передчасно вважаючи, що  у позивача відсутнє право / законний інтерес щодо Федерації, яке підлягає захисту, не установили наведеного вище, тобто вагомих та ключових обставин справи для правильного вирішення спору.

У силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати вказані обставини, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Беручи до уваги наведене вище у своїй сукупності та те, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм права, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню  на новий розгляд до суду першої інстанції.

6.8. За таких обставин, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування даного судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7.  Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1.  Доводи скаржника за результатами касаційного розгляду щодо порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні судових рішень знайшли своє підтвердження з мотивів, викладених у розділі 6 цієї постанови.

7.2.  Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 ГПК України).

7.3. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин, що є визначальними і ключовими у цій справі, ураховуючи мотиви цієї постанови та доводи сторін, оскільки судами попередніх інстанцій допущено порушення норм права щодо розгляду справи на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій, ухвалені за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог підлягають скасуванню, а справа - направленню  на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 6 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і на підставі повного та всебічного дослідження доказів та аргументів сторін за правилами статті 86 ГПК України, ураховуючи принципи господарського судочинства в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір з належним обґрунтуванням мотивів та підстав такого вирішення у судовому рішенні, ухваленому за результатами судового розгляду.

8.  Судові витрати

8.1.  З огляду на те, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, розподіл судових витрат у справі, у тому числі й сплаченого за подання апеляційної / касаційної скарги судового збору, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1.  Касаційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.

2.  Рішення Господарського суду міста Києва від 08.04.2025  та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 у справі № 910/349/23 скасувати, а справу № 910/349/23 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                          В.  Студенець

Судді                                                                                                    С. Бакуліна

                                                                                                    О. Кібенко
                                                                                                    (з окремою думкою)