К И Ї В С Ь К И Й    А П Е Л Я Ц І Й Н И Й    С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року                                                                      місто Київ
 
справа № 761/30533/21
апеляційне провадження № 22-ц/824/14814/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Саліхова В.В.,
 
суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.
 
за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року, ухвалених під головуванням судді Савицького О.А., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дітей відомостей про батька,-
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дітей відомостей про батька.
У липні 2025 року на адресу суду надійшла заява позивача, у якій останній посилаючись на неявку відповідача без поважних причин разом з дітьми до експертної установи, а також на невиконання та затягування з виконанням судового рішення, просить визнати такі дії відповідача зловживанням своїми процесуальними правами та у зв`язку з чим застосувати до відповідача за вказані порушення заходи згідно з ЦПК України, а саме покласти на відповідача понесені ним під час розгляду справи судові витрати.
Позивач в підготовчому судовому засіданні подав заяву про відмову від позову та закриття провадження у справі, а також підтримав подану ним заяву про визнання дій відповідача зловживанням процесуальними правами та покладення на відповідача судових витрат.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року прийняти відмову позивача ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дітей відомостей про батька.
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дітей відомостей про батька - закрито.
Відмовлено позивачу ОСОБА_1 в задоволенні заяви про визнання дій відповідача зловживанням процесуальними правами.
Відмовлено позивачу ОСОБА_1 в задоволенні заяви про покладення на відповідача судових витрат.
10.07.2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій зазначає, що у зв`язку із закриттям провадження у справі з ОСОБА_1 на її користь підлягають стягненню понесені під час розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дітей відомостей про батька - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з урахуванням доповнень, просив скасувати ухвалу суду в частині закриття провадження у справі, відмови у задоволенні заяви про визнання дій відповідача зловживанням процесуальними правами та відмови в задоволенні заяви про покладення на відповідача судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду в оскаржуваній частині постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його заяв, не врахувавши, що відповідачка лише за четвертим викликом експертної установи прибула з дітьми для проведення судово-генетичної експертизи.
Позивач також зазначив, що у зв`язку з неодноразовою неявкою ОСОБА_2 разом з дітьми до експертної установи, за період: вересень 2022 року - липень 2023 року (понад 9 місяців) вартість досліджень в Київському міському клінічному бюро судово-медичної експертизи збільшилась з 1250,00 грн. до 5434,00 грн. за ДНК дослідження зразка крові з однієї особи. Загалом вартість проведених та оплачених ОСОБА_1 досліджень в експертній установі, станом липень 2024 року, становила 21736,00 грн. При проведенні вказаних досліджень в жовтні - грудні 2022 року вартість могла бути - 5000,00 грн. та розраховувалась ОСОБА_1 , як до передбачуваних витрат при зверненні з позовом до суду та згідно до поданої заяви про їх проведення. Причин неявки ОСОБА_2 з дітьми на експертизу, на 3 виклики від експертної установи, не повідомила, виправдувальних документів в суд не надано. Зважаючи на безпідставне невиконання та затягування з виконанням ухвали суду по проведенню експертизи  позивач, має підстави для сумніву в її достовірності . Безпідставне та без документально підтверджених поважних причин, затягування зі сторони ОСОБА_2 строків проведення експертизи по ухвалі суду, завдало позивачу ОСОБА_1 додаткових майнових збитків через збільшення вартості досліджень в експертній установі. Окрім вказаного - згаяно час в особистому житті, а також завдавало ОСОБА_1 додаткових душевних страждань та моральної шкоди. Душевні страждання та моральна шкода, були заподіяні та проявлялись в затягуванні усвідомленої невизначеності своїх батьківських прав та обов`язків, щодо малолітніх дітей, яких позивач, через переховування дітей ОСОБА_2 , не бачив та не спілкувався з серпня 2019 року. Окрім вказаного, тривала незаконна поведінка відповідача з дітьми, а також тривале невиконання та затягування з проведенням експертизи, є свідченням та проявом зневаги та приниження ОСОБА_1 як чоловіка та батька дітей, а також направлені на підрив його людської гідності та авторитету в наближеному колі спілкування.
З огляду на вказані обставини, вважає, що суд мав всі підстави для задоволення його заяв.
Крім того, у доповненнях до апеляційної скарги, зазначає, що ознайомившись з нормами ЦПК України, зважаючи на обставини що склались в період розгляду справи в суді та отримавши додаткові юридичні консультації, позивач вважає, що відмову від позову необхідно зазначити як залишення позову без розгляду, оскільки справа по суті не розглядалася.
Також не погоджуючись з додатковим рішення, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення при ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у стягненні з позивача витрат на правничу допомогу.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суддя допустив до участі у справі представників відповідача без належним чином підтверджених повноважень; наведені послуги адвоката не підтверджені жодним розрахунком; розмір заявлених витрат є неспівмірним із часом витраченим адвокатом для надання правової допомоги, складності справи, необхідних процесуальних дій; не надано жодного докази на підтвердження оплати відповідачем послуг адвоката.
У відзиві на апеляційні скарги представник відповідача просила залишити апеляційні скарги без задоволення, а ухвалу суду та додаткове рішення без змін, посилаючись на те, що доводи є безпідставними та не свідчать про ухвалення судом судових рішень з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи своїх апеляційних скарг та просив їх задовольнити.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 проти доводів апеляційних скарг заперечувала та просила залишити їх без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення позивача та представника відповідачки, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Щодо оскаржуваної ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року
Постановляючи ухвалу про прийняття відмови від позову та закриття провадження у справі, відмову в задоволенні заяви про визнання дій відповідача зловживанням процесуальними правами та відмову в задоволенні заяви про покладення на відповідача судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право відмовити від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві, та у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі; судом не встановлено факту зловживання відповідачем своїми процесуальними правами, тому в задоволенні заяв позивача слід відмовити.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій не підтримує вимоги по справі та просить закрити провадження у справі. 
З протоколу судового засідання від 08 липня 2025 року вбачається, що позивач відмовився від позову та просив закрити провадження у справі.
Відповідно до ч. ч. 1, 3  ст.  206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
Оскільки позивач ОСОБА_1 відмовився від позову, і така відмова прийнята судом, суд першої інстанції вірно закрив провадження у справі постановивши відповідну ухвалу.
З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був залишити його позов без розгляду, оскільки справа по суті не розглядалася, не грунтуються на нормах процесуального права, тому колегія суддів їх відхиляє.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 Цивільного процесуального кодексу України.
Неприпустимість зловживання процесуальними правами передбачена в статті 44 ЦПК України, відповідно до якої учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
ОСОБА_1 подавав до суду першої інстанції заяву про визнання зловживань процесуальними права та відповідно покладення на неї судових витрат, у зв`язку з неодноразовим нез`явленням відповідачки з дітьми до експертної установи.
Колегія суддів вважає, що нез`явлення відповідачки з дітьми під час дії воєнного стану до експертної установи не є підставою для ствердження про зловживання нею процесуальними правами.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість висновків суду щодо відмови в задоволенні заяви позивача про визнання дій відповідачки зловживанням процесуальними правами та покладення на неї судових витрат, а доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.
Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду слід залишити без змін.
Щодо оскаржуваного додаткового рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року 
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у своєму позові про оспорення свого батьківства щодо дітей, та й у заяві про зміну його предмета стверджував, що відповідачка не дає йому бачитись з дітьми, визнаючи їх своїми, при цьому цей позов подано не після народження дітей, а одразу після початку стягнення з нього аліментів за судовим наказом, зупинити стягнення яких позивач двічі намагався шляхом подання аналогічних заяв про забезпечення позову, не оскаржуючи у подальшому ухвали про відмову в задоволенні таких заяв, що може свідчити про зловживання стороною позивача своїми процесуальними правами, пов`язаного з ініціюванням спору, який має очевидно штучний характер, виключно у відповідь на стягнення з нього на користь відповідачки аліментів на утримання дітей. За таких обставин, оскільки провадження у справі було закрито з причин відмови позивача від свого позову, при цьому дії сторони позивача мають ознаки зловживання своїми процесуальними правами, суд дійшов висновку, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а тому вважав необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За змістом ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно з ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Частиною 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини 1, 2 ст. 134 ЦПК України,  разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Тобто відповідач має право стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу, якщо позов залишено без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Чинне законодавство не містить визначення поняття «необґрунтовані дії позивача».
Тому для розуміння вказаного поняття слід виходити з дозволених меж реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового процесу.
Так, згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2019 року у справі  № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18) зроблено висновок, що саме по собі звернення з позовом до суду чи неявка сторони у судове засідання не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц, від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Представник відповідача у заяві про ухвалення додаткового рішення не вказувала на  неправомірність дій позивача.
Суд першої інстанції вважав, що позивач ініціював спір, який має очевидно штучний характер.
У статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.
Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 04 грудня 1995 року в справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94).
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 30 травня 2025 року в справі № 380/22793/23 зробив висновок, що суд повинен встановити в сукупності такі ознаки зловживання процесуальними правами: наявність намірів перешкодити судочинству (суб`єктивний елемент); недобросовісний характер дій (об`єктивний елемент); відсутність потреби у відповідній дії в рамках справи; наслідки для процесу у формі затягування, плутанини, перешкоджання іншій стороні.
Відповідно до норм цивільного процесуального закону для визнання дій позивача зловживанням процесуальними правами необхідно встановити наявність умислу на перешкоджання судочинству.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій позивача необґрунтованими, оскільки звернення ОСОБА_1 до суду за захистом порушеного права, а також його дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ним своїми процесуальними правами та тягнути за собою обов`язок відшкодувати понесені відповідачкою витрати на правову допомогу.
Таким чином, надавши оцінку обставинам справи, суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що відповідачка не довела необґрунтованість дій позивач, приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на позивача витрат відповідача на правову допомогу на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України.
Конструкція частини п`ятої статті 142 та частини дев`ятої статті 141 ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача, що за обставин цієї справи апеляційним судом не встановлено.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення підлягає задоволенню, додаткове рішення необхідно скасувати та відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, суд 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року - залишити без змін.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення з актового запису про народження дітей відомостей про батька - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 01 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: