ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10139/25 Справа № 211/882/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року                                м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
секретар судового засідання Лідовська А.А.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каплунова Валерія Валеріївна, на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2025 року, ухвалене суддею Ніколенко Д.М. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, дата складення повного судового рішення 12 серпня 2025 року,

ВСТАНОВИВ

У січні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каплунова В.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в провадженні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №211/1936/24 за об`єднаними позовами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 17.01.2024 року та про стягнення заборгованості за договором позики від 07.02.2024 року, що стосуються однієї і тієї ж позики у розмірі 20 000 доларів США, які отримані ОСОБА_1 у листопаді 2023 року. 
Зазначає, що, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_2 та вважаючи їх надуманими, з метою захисту своїх прав, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з даним позовом про визнання недійсним договору позики.
Посилається, що у листопаді 2023 року ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США. За усною домовленістю між сторонами грошові кошти ОСОБА_1 зобов`язувалась повернути на початку січня 2024 року. При цьому ОСОБА_2 була обізнана про те, що такі грошові кошти ОСОБА_1 планує повернути після продажу своєї нерухомості. У січні 2024 року у зв`язку із тим, що продаж нерухомості ОСОБА_1 не відбувся, остання не змогла повернути ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США у раніше обумовлені строки. 
Будучи обізнаною про це, ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що за користування її грошовими коштами вважає за необхідне нарахувати відсоток, який склав 4 000 доларів США, і в засвідчення чого попросила ОСОБА_1 надати їй розписку. ОСОБА_1 на підтвердження свого наміру в подальшому повернути грошові кошти, які отримала в листопаді 2023 року, погодилась надати ОСОБА_2 розписку про те, що отримала грошові кошти у розмірі 24 000 доларів США. При цьому ОСОБА_1 наголошує на тому, що грошові кошти, які стали предметом для складання цієї розписки, фактично були нею отримані ще в листопаді 2023 року у розмірі 20 000 доларів США. Будь-яких грошових коштів, тим більше у розмірі 24 000 доларів США, 17.01.2024 року вона не отримувала, а ОСОБА_2 не передавала. Зазначає, що зміст та форма складеної розписки повністю це підтверджує, оскільки розписка не містить у собі даних про одержання грошових коштів, та її зміст є суперечливим. З тексту розписки не вбачається моменту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Крім того, в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів, тобто він є незрозумілим, адже вказано «повернути на 14 січня, до кінця місяця», тоді як сама розписка складена 17.01.2024 року, що вказує на розбіжності в датах повернення та не визначення якого саме календарного року та місяця. 
ОСОБА_2 , розуміючи зазначені обставини та те, що грошові кошти до початку лютого місяця 2024 року не були повернуті, повідомила ОСОБА_1 , що за користування її грошовими коштами вважає доцільним знову нарахувати відсотки в розмірі 4 000 тисячі доларів США, та необхідність укласти договір позики із нотаріальним посвідченням, та запевнила, що розписка буде знищена та не матиме будь-якої юридичної сили, оскільки буде укладений договір у нотаріуса. 
Таким чином, 07.02.2024 року ОСОБА_1 уклала договір позики на суму, що еквівалентна 28 000 доларів США, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. Після чого на питання ОСОБА_1 щодо розписки, ОСОБА_2 ще раз запевнила ОСОБА_1 , що розписка буде знищена. 
При цьому, ОСОБА_1 наголошує на тому, що грошові кошти, які стали предметом для укладення договору позики у нотаріуса, фактично були нею отримані ще в листопаді місяці 2023 року у розмірі 20 000 доларів США. Будь-яких грошових коштів, тим більше у розмірі 28 000 доларів США 07.02.2024 року ОСОБА_1 не отримувала, а ОСОБА_2 не передавала. 
Таким чином, ОСОБА_1 на дату укладення договору позики у нотаріуса перебувала під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 , який виразився у навмисному запевненні щодо подальшого знищення розписки від 17.01.2024 року, та те, що це єдиний правочин, який підтверджує факт передання грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США, що мало місце у листопаді 2023 р., а тому наявні усі підстави для визнання цього правочину недійсним. 
Зазначає, що очевидно, що якби ОСОБА_1 були відомі наміри ОСОБА_2 на подальше стягнення цієї суми, як за двома окремими правочинами, то ОСОБА_1 не вчиняла би дії на укладення договору позики у нотаріуса. 
Враховуючи вищевказані обставини, позивач просить визнати недійсним правочином розписку на суму 24 000 доларів США від 17.01.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір позики на суму 28 000 доларів США від 07.02.2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каплунова В.В., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 . 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не розглянув доводи позивача та надав оцінку розписки від 17.01.2024 року як форми договору під впливом обману. При цьому поза увагою суду залишилась та обставина, що позивач, посилаючись на пложення ст. 1051 ЦК України, просила визнати недійсним правочином розписку на суму 24 000 доларів США від 17.01.2024 року, оскільки фактичне отримання грошових коштів у борг відбулося ще у листопаді 2023 року у розмірі 20 000 доларів США, а розписка не містить посилання на момент передання грошових коштів, умови надання та повернення коштів є суперечливими, тому не може свідчити про факт укладення договору позики. Сторона відповідача не надала доказів на спростування тверджень про те, що передача коштів відбулась раніше і у значно меншому розмірі, а суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні залишив ці доводи поза увагою не зазначивши мотиви їх відхилення. 
Посилається, що при винесенні оскаржуваного рішення суд поклав в основу твердження відповідача надавши одній із сторін явну перевагу, проявивши упередженість до позивача, що підтверджується висновком суду щодо критичності до показів позивача та визначення, що суд розцінює поведінку позивача як інфантильтивну. 
В обгрунтування другої вимоги, позивач, посилаючись на ст. 230 ЦК України, зазначала, що ОСОБА_1 уклала договір позики на суму, що еквівалентна 28 000 доларів США, під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 , у зв`язку з чим просила визнати цей договір недійсним. Суд першої інстанції без додслідження належних та допустимих доказів, лише із тверджень позивача прийшов до висновку, що ніхто не вводив ОСОБА_1 в оману щодо умов договору. Висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 на дату укладення договору у нотаріуса перебувала під впливом обману зі сторони ОСОБА_2 , який виразився у навмисному запевненні щодо подальшого знищення розписки від 17.01.2024 року та те, що це єдиний правочин, який підтверджує факт передання грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США, що мало місце у листопаді 2023 року. Тому наявні усі підстави для визнання цього правочину недійсним . Очевидно, що якби ОСОБА_1 були відомі наміри ОСОБА_2 на подальше стянення цієї суми, як за двома окремими правочинами, то ОСОБА_1 не вчиняла би дії на укладення договору позики у нотаріуса. 
Наголошує, що сторона позивача не надавала доводи в обгрунтування щодо введення в обман щодо істотних умов договору позики, а стверджувала про те, що обман зі сторони ОСОБА_2 виразився у навмисному запевненні щодо подальшого знищення розписки від 17.01.2024 року та те, що Договір позики засвідчений у нотаріуса, є єдиним правочином, який підтверджує факт передання грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США, що мало місце у листопаді 2023 року. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кіщак А.А., просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.08.2025 року залишити без змін. Посилається, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та вірно визначив характер спірних правовідносин. Жодних доказів наявності обставин, що свідчать про вчинення Договору позики від 07.02.2024 року під впливом обману позивачка не надала. За розпискою від 17.01.2024 року та Договором позики від 07.02.2024 року ОСОБА_2 були надані ОСОБА_1 різні грошові суми, що не стосуются один одного, це були різні правочини. 
Зі змісту Договор позики від 07.02.2024 року вбачається, що «Сторони», а кожен окремо – «Сторона», діючи добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, розуміючи значення своїх дій та їх наслідки, бажаючи досягти тих юридичних наслідків, на які спрямований правочин, уклали цей договір». 
Відповідач грошові кошти за розпискою від 17.01.2024 року, Договором позики від 07.02.2024 року не повернула, та жодних доказів протилежного не надала. Наразі вона ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань. 
Посилається, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи. 
Заслухавши суддю доповідача, представника позивача адвоката Каплунову В.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги за наведених в ній підстав, представника відповідача адвоката Кіщак А.А., яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає в повній мірі.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді даної справи по суті, судом не здобуто доказів порушення прав позивача, стороною позивача не доведено обставини, викладені у позовній заяві. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується в цілому з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 17 січня 2024 року ОСОБА_1 складено розписку, зі змісту якої вбачається, що вона зобов`язується повернути 24 000 $ (двадцять чотири тисячі доларів) на 14 січня, ОСОБА_2 (мовою оригіналу) до кінця місяця (а.с. 13).
Також 07 лютого 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русанюком З.З. 
Зі змісту вказаного договору вбачається:
1.1.Відповідно до умов цього Договору, Позикодавець передав у власність Позичальникові грошові кошти, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки (терміни), визначені цим Договором.
1.2.Сума позики складає 1 065 400,00 гривень (один мільйон шістдесят п`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 28 000,00 доларів США (двадцять вісім тисяч доларів США 00 центів) за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США - 38,05 гривень) на день укладання цього Договору (надалі - «Сума позики»).
1.3.Позика є безпроцентною крім випадку, визначеного в п. 3.8 цього Договору.
2.1. Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю Суму позики у повному розмірі в термін до 15 (п`ятнадцятого) березня 2024 (дві тисячі двадцять четвертого) року включно.
3.1.Своїм підписом під цим Договором Позичальник підтверджує факт отримання ним Суми позики в розмірі 1 065 400,00 гривень (один мільйон шістдесят п`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 28 000,00 доларів США (двадцять вісім тисяч доларів США 00 центів) за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США - 38,05 гривень) на день укладання цього Договору.
7.5. Після підписання цього, Договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості Сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього Договору, втрачають юридичну силу.
Отже, умовами договору позики від 07.02.2024 року, який оспорюється позичальником, процедура підтвердження факту передачі коштів від позикодавця позичальнику визначена у пункті 3.1.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження№ 61-42915св18).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
У справі, що переглядається, відповідно до розписки від 17 січня 2024 року зобов`язується повернути ОСОБА_2 24 000 доларів США до кінця місяця. 
Відповідно умов Договору позики від 07 лютого 2024 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русанюком З.З. позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки (терміни), визначені цим Договором. Сума позики складає 1 065 400,00 гривень (один мільйон шістдесят п`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 28 000,00 доларів США (двадцять вісім тисяч доларів США 00 центів) за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США - 38,05 гривень) на день укладання цього Договору (надалі - «Сума позики»). Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю Суму позики у повному розмірі в термін до 15 березня 2024 року включно.
Згідно п 3.1. вказаного Договору своїм підписом під цим Договором позичальник підтверджує факт отримання ним Суми позики в розмірі 1 065 400,00 гривень (один мільйон шістдесят п`ять тисяч чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 28 000,00 доларів США (двадцять вісім тисяч доларів США 00 центів) за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» (1 долар США - 38,05 гривень) на день укладання цього Договору.
Вказані документи підписано відповідачем власноруч. Факт отримання коштів ОСОБА_1 не спростовано.
Відповідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Окрім цього, статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Також, за ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення,такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.
Відповідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. 
Окрім цього за п. 19 вказаної постанови: «Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на амомент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча боднією зісторін зобов`язань, які виникли з правочину, і непов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним».
Текст Договору позики від 07 лютого 2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Русанюком З.З. і який власноручно підписаний ОСОБА_1 недвозначно свідчить про отримання позивачем у відповідача вказаної у договорі суми коштів у борг, а також обов`язок їх повернення у визначений у договорі строк. Факт передачі коштів також стверджується п. 1.1. та п. 3.1 Договору. 
Про певний обман позивача при укладенні договору, помилку чи не усвідомлення наслідків такої дії як підписання Договору позики йтися не може, оскільки позивач діяла як повнолітня, розсудлива особа (протилежного чому не доведено) та повинна була усвідомлювати значення викладеного у Договорі позики. 
Під час посвідчення договору позики нотаріусом було встановлено зрозумілість змісту договору, його наслідки та відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Текст договору був наданий сторонам для ознайомлення, будь-яких заперечень щодо умов договорів, у тому числі щодо неотримання коштів у повному обсязі або частково від позикодавця позичальник не висловлював.
Обставини, які були наявні на час вчинення Договору позики і які можуть перешкодити вчиненню правочину і які були замовчені ОСОБА_2 , позивачем не доведено. Посилання позивача на інші домовленості з відповідачкою не спростовують дійсність оспорюваних нею договорів позики.
Водночас апеляційний суд зауважує, що обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Слід звернути увагу, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.
Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору позики недійсним, оскільки позивачка не довела встановлених законом підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів позики. 
Тому висновки суду щодо недоведеності заявлених позовних вимог є правильними.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з`ясував у достатньому обсязі характер спірних правовідносин та визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, а тому прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга залишаеться без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367,368,374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Каплунова Валерія Валеріївна, залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 грудня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: