ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
18005, м. Черкаси, бульвар Шевченка, 307, тел. канцелярії (0472) 31-21-49, inbox@ck.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Черкаси Справа № 925/1274/25

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Чевгуза О.В., з секретарем судового засідання Брус Л.П., за участю представників:
позивача: Петренко Ю.О. – адвокат,
відповідача: Федорова Ю.О. – самопредставництво, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області у місті Черкаси справу
за позовом Дослідної станції помології імені Л.П.Симиренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України, с. Мліїв, Черкаський район, Черкаська область
до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, м. Черкаси
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача – Національна академія аграрних наук України, м. Київ
про визнання права постійного користування земельними ділянками,

ВСТАНОВИВ:

Дослідна станція помології імені Л.П.Симиренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України (вул. Симиренка, 9, с. Мліїв, Черкаський район, Черкаська область, 19511, код ЄДРПОУ 00497331) (Дослідна станція) звернулася до Господарського суду Черкаської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (вул. Смілянська, 131, м. Черкаси, 18008, код ЄДРПОУ 39765890) (Головне управління) про визнання права постійного користування земельними ділянками: 7120310100:02:005:0013, площею 60,9149 га; 7120310100:02:002:1185, площею 8,6 га; 7120310100:02:002:1182, площею 38,45 га; 7120310100:02:002:1183, площею 14,5 га.
Ухвалою від 20.10.2025 Господарський суд Черкаської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; залучив до участі у справі на стороні позивача третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Національну академію аграрних наук України (вул. Омеляновича-Павленка Михайла, 9, м. Київ, 01010, ЄДРПОУ 00024360) (Академія).
Справа розглядається за правилами загального позовного провадження.
04 листопада 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву.
10 листопада 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив.
Пояснення щодо позову або будь-яких інших доказів, що впливають на вирішення спору по суті, третя особа не надала. 
Ухвалою від 20.11.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 16.12.2025. 
Представник третьої особи у призначене судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив; був належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання.
Суд зазначає, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України), якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
У судовому засіданні, що відбулося 16.12.2025 за участю представників сторін, суд заслухавши вступне слово представників сторін, усні пояснення, перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів. Надано можливість представникам сторін на стадії судових дебатів висловити свої правові позиції щодо спірних правовідносин та обмінятись репліками. Позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі, оскільки спірні земельні ділянки відносяться до земель державної власності, які перебували та перебувають у постійному користуванні Дослідної станції, що підтверджено сукупністю наданих суду доказів; враховуючи статус та повноваження Головного управління, в тому числі щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, позов пред`явлено до належного відповідача. Відповідач проти позову заперечила повністю, зокрема з тих підстав, що у Головного управління відсутні підстави вважати спірні земельні ділянки землями державної власності, тому неможливо зареєструвати право власності за Головним управлінням та передати в користування Дослідній станції, відповідно – визначено неналежного відповідача. Суд завершив розгляд справи по суті, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення. 
В порядку статті 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.12.2025 підписано скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність (стаття 76 ГПК України), допустимість (стаття 77 ГПК України), достовірність (стаття 78 ГПК України) кожного доказу окремо, а також вірогідність (стаття 79 ГПК України) і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 
Виклад позицій учасників судового процесу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що судовими рішеннями у справах № 580/48/19, № 925/78/21, № 2340/3410/18 встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель державної власності, які перебували та перебувають у постійному користуванні Дослідної станції. Головне управління не визнає право постійного користування спірними земельними ділянками за Дослідною станцією. Ефективним способом судового захисту є звернення з позовом про визнання за Дослідною станцією права постійного користування спірними земельними ділянками на підставі статті 392 Цивільного кодексу України (ЦК України), оскільки наслідками задоволення такого позову буде реєстрація права постійного користування позивача у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно із чітким визначенням державної форми власності та права постійного користування позивача, в результаті чого буде досягнуто захист інтересів держави та наукової установи, як користувача державною власністю. 
Відповідач повністю заперечує проти позовних вимог. За даними Державного земельного кадастру спірні земельні ділянки належать до категорії земель сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням – 16.00 земельні ділянки запасу та розташовані в адмінмежах Городищенської міської ради, Городищенського району, Черкаської області. Відомості про земельні ділянки були внесені до Національної кадастрової системи на підставі Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Городищенської міської ради, Городищенського району, Черкаської області від 2019 року. Дана технічна документація відповідає вимогам ст. 57 Закону України «Про землеустрій» та не містить інформацію про право постійного користування земельною ділянкою за Дослідною станцією. 
На виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року по справі № 580/49/18 Головним управлінням було видано накази про надання дозволу на розроблення проектів із землеустрою: від 19.11.2019 № 23-5227/14-19-СГ, від 06.11.2020 № 23-11059/14-20-СГ, від 06.11.2020 № 23-11061/14-20-СГ від 06.11.2020 № 23-11060/14-20-СГ. Даними наказами було надано Дослідній станції дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності у постійне користування розташованих в адмінмежах Городищенської міської ради, Городищенського району, Черкаської області. 
В подальшому Дослідна станція зверталася до Головного управління з клопотаннями про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок із цільовим призначенням, яке змінюється із земель запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) на – для дослідних та навчальних цілей та надання цих земельних ділянок у постійне користування.
Наказами Головного управління від 01.02.2023 № 23-5/14-23-СГ, № 23-4/14-23-СГ, № 23-3/14-23-СГ, № 23-2/14-23-СГ відмовлено у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельних ділянок у постійне користування, оскільки відповідно до п. 24 Розділу Х Земельного кодексу України (ЗК України) розпорядження спірними земельними ділянками не відноситься до повноважень Головного управління. 
Наказами Головного управління від 19.09.2023 № 23-11/14-23-СГ, № 23-10/14-23-СГ, № 23-12/14-23-СГ, № 23-13/14-23-СГ відмовлено у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельних ділянок у постійне користування оскільки запроектовані до відведення земельні ділянки є предметом судового спору, рішення по якому не прийнято. 
Листами Головного управління від 17.01.2024 № 19-23-0.3-425/2-24, № 19-23-0.3-426/2-24, № 19-23-0.3-427/2-24, № 19-23-0.3-428/2-24 Дослідній станції повідомлено, що згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2011 року № 835 «Деякі питання надання Державним агентством земельних ресурсів та його територіальними органами адміністративних послуг» та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 травня 2014 № 523-р «Деякі питання надання адміністративних послуг органів виконавчої влади через центри надання адміністративних послуг» послуги щодо затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності надаються через відповідні Центри надання адміністративних послуг.
Наказами Головного управління від 29.08.2024 № 23-4/14-24-СГ, № 23-1/14-24-СГ, № 23-3/14-24-СГ, № 23-2/14-24-СГ відмовлено у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельних ділянок у постійне користування, оскільки відповідно до п. 24 Розділу Х Земельного кодексу України розпорядження спірними земельними ділянками не відноситься до повноважень Головного управління. 
Відповідач звертає увагу суду на те, що право постійного користування – відсутнє. У Головного управління відсутні підстави вважати земельні ділянки землями державної власності, тому неможливо зареєструвати право власності за Головним управлінням та передати в користування Дослідній станції. Отже, Головне управління є неналежним відповідачем.
Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частина 2 ст. 16 ЦК України встановлює, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Позивач зазначає, що незважаючи на відсутність реєстрації права постійного користування є фактичним користувачем спірних земельних ділянок. Суть спору зводиться не про нове право, а вже про існуюче протягом тривалого часу. Судовими рішеннями встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель державної власності та вже перебувають в постійному користуванні Дослідної станції, але відповідач не визнає а ні права власності держави, а ні права постійного користування дослідної станції. 
Судові рішення, якими встановлені обставини справи.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 у справі № 580/48/19, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління № 203 від 13.06.2018 «Про визначення переліку земельних ділянок для продажу прав на них на земельних торгах»; визнано протиправними відмови Головного управління в наданні Дослідній станції дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовними площами 6,9398 га; 59,8873 га; 14,1003 га; 17,4699 га; 11,4373 га в адміністративних межах Городищенської міської ради Черкаської області (за межами населеного пункту) у постійне користування для дослідних і навчальних цілей; зобов`язано Головне управління повторно розглянути клопотання Дослідної станції від 10.08.2018 за вхідними номерами Ф-6361/0/94-18, Ф-6362/0/94-18, Ф-6366/0/94-18, Ф-6365/0/94-18, Ф-6368/0/94-18 від 15.08.2018 про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідними орієнтовними площами 6,9398 га; 59,8873 га; 14,1003 га; 17,4699 га; 11,4373 га в адміністративних межах Городищенської міської ради Черкаської області (за межами населеного пункту) у постійне користування для дослідних і навчальних цілей та прийняти рішення у формі наказу з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Рішеннями судів у справі № 580/48/19 встановлено обставини правомірності закріплення за Дослідною станцією землі загальною площею близько 850 га, в тому числі в Городищенському відділенні 210 га та те, що в даному випадку земельні ділянки державою фактично були передані у постійне користування Національній академії аграрних наук в силу норми ст. 9 Закону України «Про основи державної політики у сфері науки і науково-технічної діяльності» від 13.12.1991 № 1977-XII, і з того часу безперервно перебувають на балансі Академії, зокрема і балансі Дослідної станції на праві оперативного управління, дані земельні ділянки не були вилучені із постійного користування Національної академії аграрних наук, в подальшому передані на баланс підприємства, що підпорядковуються Академії, як органу по управлінню майном, закріпленому за господарствами, а в даному випадку за позивачем. Відсутність оформленого на даний час державного акту на право постійного користування земельними ділянками не спростовує факт того, що не державним актом, а саме Законом було передано у довічне користування основні та обігові фонди, що використовуються для діяльності, передбаченої їх статутами. 
Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 25.09.2019 вказав на те, що вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та національних галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій національних галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України. 
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.04.2023 у справі № 925/78/21, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2023, визнано недійсним та скасовано акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 22.12.2020 в частині, що стосується передачі чотирьох земельних ділянок із державної власності Городищенській міській раді (Городищенського) Черкаського району Черкаської області у комунальну власність. 
Під час судового розгляду справи № 925/78/21 суд встановив, що спірні земельні ділянки відносяться до земель державної власності, які перебували та перебувають у постійному користуванні дослідної станції, яка входить до сфери управління Національної академії аграрних наук України. Згідно з зазначеним рішенням встановлено співвідношення площ ділянок у різних документах за різні роки із урахуванням їх зміни внаслідок діяльності відповідача. На земельних ділянках з кадастровими номерами 7120310100:02:002:1185, 7120310100:02:002:1182, 7120310100:02:005:0013, 7120310100:02:002:1183 знаходяться належні позивачу багаторічні насадження, які є державною власністю та знаходяться на його балансі. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду у справі № 2340/3410/18 від 31.05.2024 визнано протиправними та скасовано приписи № 117-ДК/0145Пр/03/01/-18 від 03.05.2018 та № 325-ДК/0408Пр/03/01/-18 від 30.07.2018 державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель Головного управління. 
Зазначеними скасованими приписами директору Дослідної станції було приписано усунути порушення земельного законодавства – звільнити землі, які Головне управління вважало такими, що самовільно зайняті Дослідною станцією. 
Скасовуючи приписи, суди обох інстанцій встановили, що за Дослідною станцією закріплені землі загальною площею близько 850 га, в тому числі в Городищенському відділенні 210 га.
Суд прийшов до висновку, що Дослідна станція правомірно використовує надану земельну ділянку, а тому спірні приписи є протиправними та такими, що підлягають скасуванню. 
Статтею 75 ГПК України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17).
Дозволи та землевпорядна документація. 
На виконання рішень судів у справі № 580/48/19 наказами Головного управління від 19.11.2019 та 06.11.2020 Дослідній станції надано дозволи на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення у постійне користування для дослідних і навчальних цілей чотирьох земельних ділянок. 
По всім ділянкам проєкти землеустрою розроблені та погодженні Держгеокадастром, про що надані відповідні висновки. 
Дослідною станцією неодноразово проєкти землеустрою подавались на затвердження відповідачу. 
Так, чотирма наказами від 19.09.2023 Дослідній станції було відмовлено у затвердженні документації із землеустрою із посиланням на те, що запроектовані до відведення земельні ділянки є предметом судового спору, рішення по якому не прийнято. 
Відмови, які викладені у листах від 17.01.2024, обґрунтовані відсутністю документів, які є підставою для реєстрації права власності держави, що унеможливлює розпорядження земельними ділянками. 
Чотирма наказами від 29.08.2024 відмовлено у затверджені проєктів землеустрою з таких підстав: відповідно до п. 24 розділу Х Земельного кодексу України розпорядження чотирма земельними ділянками не відноситься до повноважень відповідача. 
Позивач вважає посилання у чотирьох наказах від 29.08.2024 «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні земельної ділянки у постійне користування» безпідставними, оскільки згідно з виключеннями, які викладені у підпунктах «а», «ґ» пункту 24 розділу Х Земельного кодексу України, спірні земельні ділянки не вважаються землями комунальної власності. Та з цих же підстав були ухвалені судові рішення у справі № 925/78/21. Тривалий час Дослідна станція вживала заходів для приведення документації у відповідність до норм чинного законодавства через розроблення проектів землеустрою із подальшим її затвердженням та прийняттям рішення про передачу землі у постійне користування. Але по суті, це процедура для первинного оформлення права на землю, якого раніше не існувало. 
Відповідно до ч. 12 ст. 123 ЗК України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тобто, ці процедури нероздільні. 
Законом № 3272-IX від 27.07.2023 до ст. 24 ЗК України внесені зміни, які перешкоджають прийняттю рішення відповідачеві про передачу землі дослідній станції в постійне користування. 
Відповідно, після зміни законодавства, позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (затвердити проєкти землеустрою та передати ділянки у постійне користування) є безперспективним через відсутність правових підстав у відповідача для прийняття таких рішень. 
Згідно з витягами з Державного земельного кадастру про спірні земельні ділянки від 23.08.2023, всі землі належать до державної форми власності, що також встановлено зазначеними судовими рішеннями. 
Звертаючись до суду з даним позовом позивач стверджує, що в дійсності суть спору зводиться не про нове право, а вже про існуюче протягом тривалого часу. 
Судовими рішеннями встановлено, що земля є державною та вже перебуває в постійному користуванні Дослідної станції, але ГУ Держгеокадастру не визнає а ні права власності держави, а ні права постійного користування дослідної станції. 
За наведених обставин, ефективним способом судового захисту інтересів держави та Дослідної станції позивач визначив визнання за Дослідною станцією права постійного користування земельними ділянками на підставі ст. 392 Цивільного кодексу України (ЦК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. 
Способи захисту права власності застосовуються і для захисту права користування. 
Наслідками задоволення позову буде реєстрація права постійного користування в реєстрі речових прав із чітким визначенням державної форми власності. І в такий спосіб буде досягнуто головної мети – захист інтересів держави та наукової установи, як користувача державною власністю. 
Відмова у проведенні реєстрації права в реєстрі речових прав.
Дослідна станція звернулась до державного реєстратора із заявами про реєстрацію права постійного користування на чотири земельні ділянки із подачею всіх наявних документів на підтвердження цього права. 
Чотирма рішеннями від 29.08.2024 державний реєстратор прав на нерухоме майно Шевченко Тетяна Михайлівна відмовила у проведенні реєстраційних дій через відсутність відповідних відомостей у ДЗК.
Враховуючи, що адміністрування ДЗК здійснює відповідач, позивач зазначає, що це є додатковою підставою для звернення з даним позовом та підтверджує правильний вибір способу захисту порушеного права.
Співвідношення площ ділянок у різних документах.
Згідно довідок відділу Держгеокадастру у Городищенському районі від 02.07.18 із ситуаційними планами, земельні ділянки площами 90,9 га та 119,8 га перебувають в користуванні Мліївського інституту садівництва. 
Саме з цих площ Дослідна станція намагалась урегулювати документацію із землекористування, на що отримувала неодноразові відмови Головного управління. 
Ділянка з кадастровим номером 7120310100:02:005:0013 є частиною ділянки 90,9 га, а ділянки з кадастровими номерами 7120310100:02:002:1185, 7120310100:02:002:1182, 7120310100:02:002:1183 є частинами ділянки площею 119,8 га. 
У 2018 році Головним управлінням була проведена перевірка дотримання вимог земельного законодавства. Під час перевірки були визначені інші земельні ділянки із відповідними площами та конфігураціями. 
Інформація про ділянки міститься у плані обмірів земельних ділянок, який був складений інженером-землевпорядником ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Крячком А.Є. при проведенні перевірки (далі – план обмірів). План обмірів є додатком до акту обстеження земельної ділянки від 03.05.2018 року. 
З цього моменту у всіх документах Дослідної станції та Головного управління вказувались земельні ділянки відповідно до плану обмірів. Також з урахуванням цих же площ виносились судові рішення. 
В послідуючому, внаслідок проведення Головним управлінням інвентаризації у липні 2019 року, була змінена конфігурація земельних ділянок та присвоєні кадастрові номери. 
За наслідками інвентаризації сформовані ділянки із кадастровими номерами, які відповідають відповідним ділянкам зазначеним на плані обмірів:
№ 7120310100:02:002:1185 площею 8,6 га. Ділянка є частиною земельної ділянки площею 10,9647 га;
№ 7120310100:02:002:1182 площею 38,45 га. До ділянки входять земельні ділянки площами 10,7352 га, 22,1668 га та 3,7285 га; 
№ 7120310100:02:002:1183 площею 14,5 га. До ділянки входять земельна ділянка площею 11,4869 га та частина ділянки площею 10,9647 га; 
№ 7120310100:02:005:0013 площею 60,9149 га. До неї увійшла ділянка площею 59,8873 га. 
Обставини щодо зміни площ встановлені рішенням Господарського суду Черкаської області від 26.04.2023 у справі № 925/78/21. 
Право державної власності на землі державних галузевих академій наук.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» (далі – Закон) майновий комплекс Національної академії наук України та майновий комплекс національних галузевих академій наук складають усі матеріальні та нематеріальні активи (далі – об`єкти майнового комплексу), що обліковуються на балансах Національної академії наук України та на балансах відповідних національних галузевих академій наук і організацій, віднесених до відання Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, і які закріплені державою за Національною академією наук України та за національними галузевими академіями наук в безстрокове користування, або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів від фінансово-господарської діяльності та/або набуті іншим шляхом, не забороненим законом.
До позовної заяви позивач додав витяг з балансу Дослідної станції, у якому відображено перебування чотирьох спірних земельних ділянок на балансі станом на 27.02.2024, вказавши, що витяг є дійсним оскільки зазначена у ньому інформація не змінилась. 
Згідно з ст. 4 Закону національні галузеві академії наук, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу національних галузевих академій наук, забезпечують реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовують та розпоряджаються цими об`єктами майнового комплексу у межах, визначених законодавством.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності, державні та комунальні некомерційні товариства. 
Частинною 3 статті 5 Закону встановлено, що вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та національних галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій національних галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України, крім випадків, передбачених частиною другою статті 149 Земельного кодексу України.
Відповідно до частин 1, 4 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: е) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.
Згідно з ч. 1 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Четверта частина цієї статті містить перелік земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність. Серед них відсутні землі, які використовуються для забезпечення діяльності Національної академії наук України, державних галузевих академій наук. 
Відповідно до ч. 2 ст. 117 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність. 
Згідно з ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться: в) землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів. Частина 2 цієї статті встановлює, що припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пунктах "в" і "г" частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України. 
Системний аналіз зазначеного законодавства дає підстави стверджувати, що земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності державних галузевих академій наук, якою є Національна академія аграрних наук України, можуть перебувати лише у державній власності та не можуть передаватися у комунальну чи приватну власність. 
Згідно з довідкою Національної академії аграрних наук України від 18.01.2021 № 10.3-08/05 чотири земельні ділянки використовуються для забезпечення діяльності Національної академії аграрних наук України, закріплені за Дослідною станцією та перебувають у її постійному користуванні. Президія Національна академія аграрних наук України не надавала згоди на вилучення із землекористування Дослідної станції зазначених вище земельних ділянок та передачі їх у комунальну власність. 
Статус Дослідної станції та рішення щодо земель.
Рішенням виконкому Черкаської обласної ради депутатів трудящих №266 від 30 квітня 1969 року затверджено схему районного планування Городищенського району, розроблену проектним Інститутом «Укрземпроект», якою передбачена загальна площа землекористування Мліївської дослідної станції садівництва ім. Л.П. Симиренка 852 га. До цієї площі входять 210 га у Городищенському районі. 
Згідно проектів внутрішньогосподарського землеустрою, розроблених Інститутом «Укрземпроект» у 1975 та 1983 роках, за Мліївською дослідною станцією садівництва закріплено 848,3 га землі, в т.ч. Городищенське відділення – 212,2 га. 
Постановою Президії Верховної Ради Української РСР № 1370-XII від 29.07.1991 закріплено за Українською академією аграрних наук землю, всі основні фонди та інше державне майно, що знаходиться розпорядженні її установ. Визначено, що порядок володіння та використання їх визначається виключно Президією Академії. 
Відповідно ст. 14 Земельного кодексу України (в редакції на момент винесення постанови Президії Верховної ради Української РСР № 1370-XII від 29.07.1991), до відання Української РСР в особі вищих органів державної влади і управління у галузі регулювання земельних відносин, серед інших повноважень належали: 1) розпорядження землями в межах республіки; 2) розробка і вдосконалення земельного законодавства Української РСР; вирішення інших питань у галузі регулювання земельних відносин. 
Стаття 15 Земельного кодексу визначала, що державне управління у галузі використання і охорони земель здійснюють Верховна Рада Української РСР, Рада Міністрів Української РСР, місцеві Ради народних депутатів, а також спеціально уповноважені на те державні органи відповідно до законодавства Української РСР. 
Тобто, Президія Верховної Ради Української РСР в межах своїх повноважень закріпила за Українською академією аграрних наук землю, всі основні фонди та інше державне майно, що знаходиться розпорядженні її установ та визначила, що порядок володіння та використання їх визначається виключно Президією Академії. Постанова є чинною по сьогоднішній день.
Рішенням Президії УААН, протокол № 15 від 09.12.1991, за Мліївським науково-дослідним інститутом садівництва закріплено 847 га землі. 
Наказом Української академії аграрних наук від 15.04.1992 № 103 «Про використання основних та обігових фондів наукових установ, господарств, підприємств та організацій, що входять до складу Української академії аграрних наук» закріплено за науковими установами, господарствами, підприємствами і організаціями землю. Встановлено, що вилучення земель для різних потреб керівники науково-дослідних установ, господарств та підприємств можуть здійснювати тільки з дозволу Президії академії.
Постановою Президії УААН від 27.02.1996 закріплені за УААН земля, всі основні фонди та інше державне майно передано у володіння та користування науково-дослідним установам, дослідним господарствам і організація, що входять до мережі Академії, для виконання діяльності, передбаченої їх статутами. 
Розпорядженням голови Городищенської РДА від 11.06.2007 року № 337, надано дозвіл Інституту помології ім. Л.П. Симиренка УААН на проведення інвентаризації (з видачею Державного акта на право постійного користування землею) земель орієнтовною площею 244 га, з них в адмінмежах Городищенської міської ради 210,7 га для науково-дослідних цілей та ведення сільського господарства. 
Відповідно до пунктів 1, 5 Статуту Дослідна станція є державною, неприбутковою, науковою установою. Наукова установа безпосередньо підпорядкована Інституту садівництва Національної академії аграрних наук та перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України як органу управління держаним майном. 
Згідно з п. 21 Статуту державне майно, закріплене за науковою установою Академією, належить їй на праві оперативного управління. 
Про те, що Дослідна станція є правомірним користувачем землі свідчать раніше видані довідки Городищенського відділу Держгеокадастру та Городищенського районного відділу земельних ресурсів. Так, згідно з довідкою № 1162/0108 від 07.09.2006 Городищенського районного відділу земельних ресурсів в користуванні дослідного господарства знаходилось 210,7 га землі на території Городищенської міської ради, а всього по Городищенському району – 845,8 га. Згідно з довідками відділу Держгеокадастру у Городищенському районі від 02.07.18 земельні ділянки площами 90,9 га та 119,8 га перебувають в користуванні Мліївського інституту садівництва. 
Історія створення, перейменувань та реорганізацій господарств.
Розсадницьке господарство було створене у 1887 році Львом Платоновичем Симиренком на орендованій землі графині Балашової. 
Після революції розсадницьке господарство було націоналізоване та експлуатувалось Черкаським Укрземвідділом до часу передачі Вченому Комітету. 
Рішенням Колегії Наркомзему УРСР 25.11.1920 р. на базі помологічного розсадника в с. Мліїв було створено першу в Україні дослідну установу по садівництву – Мліївську садово-городню дослідну станцію. У 1921 р. в станції було розпочату роботи по створенню плодового розсадника, а в 1923 р. розсадник Мліївської дослідної станції реорганізовано в Центральний державний плодорозсадник України. 
У 1958 році, у зв`язку із 70-річним ювілеєм помологічного розсадника Мліївській дослідній станції садівництва присвоєно ім`я засновника розсадника ОСОБА_1 . 
У квітні 1989 року Мліївську дослідну станцію садівництва ім. Л.П. Симиренка реорганізовано в Міліївський науково-дослідний інститут садівництва Лісостепу України ім. Л.П. Симиренка (Постанова № 37 Держагропрому СРСР від 07.04.1989 р. та Наказ № 101 Держагропрому УРСР від 17.04.1989 р.). 
Подальші перейменування та реорганізації установи відображені у пункті 4 Статуту Дослідної станції. 
У позовній заяві позивач зазначив, що 28.12.2024 Заступник керівника Смілянської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дослідної станції звертався до Господарського суду Черкаської області з аналогічним за предметом та підставами позовом до Головного управління. Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.04.2025 у справі № 925/1615/24, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2025, позов прокурора залишено без розгляду. 
Постановляючи зазначену ухвалу, суд виходив з того, що звернення прокурора в інтересах держави в особі Дослідної станції помології імені Л.П.Симиренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України з позовом до відповідача суперечить змісту частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, є Національна академія аграрних наук України, в особі якої прокурор, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному в постанові від 10.04.2024 у справі № 520/8065/19, має право на звернення з позовом до відповідача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Дослідної станції помології імені Л.П.Симиренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України та залишив позов прокурора без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктом права власності на землю є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади – на землі державної власності.
Частина 2 статті 84 Земельного кодексу України передбачає, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
У відповідності до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
При цьому, у відповідності до пункту 58 Закону України 1423-ІХ від 28.04.2021 року, внесені зміни до Земельного кодексу, зокрема розділ X «Перехідні положення» доповнено пунктом 24, яким встановлено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Таким чином, в силу положень чинного законодавства, власником та розпорядником спірних земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності є Головне управління. 
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економіки, довкілля та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. 
Згідно з п. 4 Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань: 45) здійснює ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; 46) організовує виконання на відповідній території робіт із землеустрою та оцінки земель, що проводяться з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру; 47) здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні; 48) веде поземельні книги та видає витяги із Державного земельного кадастру про земельні ділянки; 49) забезпечує користування відомостями Державного земельного кадастру, організовує роботи з підготовки та підвищення кваліфікації державних кадастрових реєстраторів; 50) розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи; 57) здійснює землеустрій, зокрема забезпечує проведення державної інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності; 68) здійснює функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління. 
Враховуючи статус та повноваження Головного управління, в тому числі щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, суд погоджується з позивачем, що позов пред`явлено до належного відповідача. За змістом відзиву на позов та наявними в матеріалах справи доказами, саме Головне управління є особою, яка не визнає існуючого права власності держави на земельні ділянки та права постійного користування Дослідної станції.
У постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 904/5669/21 (904/801/22) зазначено, що визначення відповідачів як одного із видів суб`єктів господарського процесу є правом позивача. Проте саме суд на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ГПК України, ураховуючи завдання господарського судочинства має визначити характер спірних правовідносин та суб`єктів, які є учасниками цих правовідносин (сторони спору), і за результатами цього вирішити відповідний спір. 
Сторони – це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем – особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.
Захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси позивача саме від відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17).
Отже, належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Під час розгляду даної справи встановлено, що на спірні земельні ділянки зареєстровано право державної власності, орган, який зареєстрував – Відділ у Городищенському районі Головного управління, та позивач, який являється фактичним користувачем землі, хоче зареєструвати право постійного користування земельними ділянками державної власності.
З огляду на встановлені обставини справи та викладені норми законодавства, суд дійшов висновку, що для відновлення порушених прав, необхідним та доцільним є задоволення позовних вимог .
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються відомості про розподіл судових витрат.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 9689,60 грн суд покладає на відповідача.
Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за Дослідною станцією помології імені Л.П. Симиренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України (вул. Симиренка, 9 c. Мліїв, Черкаський район, Черкаська область, 19511, код ЄДРПОУ 00497331) право постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами 7120310100:02:005:0013, площею 60,9149 га; 7120310100:02:002:1185, площею 8.6 га; 7120310100:02:002:1182, площею 38,45 га; 7120310100:02:002:1183, площею 14,5 га.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (вул. Смілянська, 131, м. Черкаси,18008, код ЄДРПОУ 39765890) на користь Дослідною станцією помології імені Л.П. Симиренка Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України (вул. Симиренка, 9 c. Мліїв, Черкаський район, Черкаська область, 19511, код ЄДРПОУ 00497331) 9689,60 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги на рішення, рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. 
Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 07 січня 2026 року.

Суддя О.В. Чевгуз