ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 624/409/25 Головуючий суддя І інстанції Куст Н. М.
Провадження № 22-ц/818/390/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» в особі представника Борейко Надії Олександрівни на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року, у цивільній справі № 624/409/25, за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
У травні 2025 року АТ «Банк Кредит Дніпро» в особі представника Борейко Н.О. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 16 вересня 2021 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №22035000533226 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим Договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за цим договором в повному обсязі. 
Вказано, що Банк надав Відповідачу грошові кошти на наступних умовах: Сума виданого кредиту: 236 636,28 грн, Дата надання кредиту: 16 вересня 2021 року, кінцева дата погашення кредиту: 16 вересня 2026 року, валюта кредиту: UAH, Строк користування кредитом, міс. 60, цільове призначення - на споживчі потреби, щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 16 вересня 2021 року по 15 січня 2023 року – 2,25% від суми кредиту; З 16 січня 2023 року по 15 квітня 2024 року – 1,75% від суми кредиту; з 16 квітня 2024 року по 15 липня 2025 року – 1,25% від суми кредиту; з 16 липня 2025 роу по 16 вересня 2026 року – 0,75 % від суми кредиту. 
Процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001 % річних, процентна ставка за користування кредитом на прострочену заборгованість - 56,0 % річних. 
Також, 16 вересня 2021 року, між відповідачем та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна страхування життя» було укладено договір добровільного страхування життя позичальника предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов`язані з життям застрахованої особи. Страховим агентом та вигодонабувачем, у разі настання страхового випадку, виступає АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО».
Як зазначено в умовах договору страхування, розмір страхового платежу, здійсненого на користь страховика, становив 25353,89 грн. Страхування відповідача було супровідною до кредитного договору послугою. 
В подальшому, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, Правилами роботи банків, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 25 лютого 2022 № 23 «Про деякі питання діяльності банків України та банківських груп» (із подальшими змінами), Національний банк України дозволив банкам не враховувати несплату за кредитами протягом 24 лютого 2022 року -30 червня 2022 року, як прострочення (кредитні канікули) Про запровадження, умови та строк дії кредитних канікул у зв`язку із введенням на території України воєнного стану АТ «Банк Кредит Дніпро» повідомляло клієнтів у низці публікацій на сторінках офіційного сайту Банку.
У пункті 3.1 Кредитного договору передбачено, що відповідач мав здійснювати платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та щомісячної комісії у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів, які є обов`язковим платежем. На час дії кредитних канікул було відтерміновано сплату боргу позичальника, в результаті чого кошти, що підлягали сплаті у період кредитних канікул, могли ним не сплачуватися і не враховувалися як прострочена заборгованість.
Разом з тим, кредитні канікули не зменшили суму боргу відповідача, а лише відтермінували його сплату, що відображено у розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви. 
Вказано, що відповідач як позичальник свої обов`язки за кредитним договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, загальний розмір якої станом на 04 квітня 2025 року становить 288099,06 грн та складається з: залишок простроченого кредиту: 200483.84 грн, залишок прострочених вiдсоткiв: 3,47 грн, залишок прострочених комiсiй: 87611.75 грн.
Загальний залишок заборгованості 288099.06 грн відповідно до Універсального договору банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» (надалі – УДБО) для отримання кредиту клієнт, який прийняв пропозицію Банку про укладання УДБО, укладає з Банком Кредитний договір, а в окремих випадках, якщо це передбачено умовами надання відповідного виду Кредиту, відкриває рахунок, операції за яким можуть здійснюватись з платіжною карткою або договір страхування, або інші угоди які визначені умовами кредитування Банку. 
Згідно п.2.51 УДБО вважається укладеним, а умови Публічної пропозиції Банку прийняті (акцептовані) Клієнтом з моменту оформлення заяви-згоди. Відповідачем була підписана з Банком заява-згода на укладання Універсального договору банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро», де УДБО передбачено, що нарахування та сплата процентів на залишки коштів, що знаходяться на рахунку, здійснюється не рідше одного разу на місяць, при цьому при розрахунку процентів приймається фактична кількість днів у місяці та року (факт/факт).
Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №22035000533226 від 16 вересня 2021 року у розмірі 288099,06 грн та стягнути сплачений судовий збір у розмірі 3457,19 грн.
Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року позовну заяву акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» в особі представника Борейко Надії Олександрівни до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за Кредитним договором №22035000533226 від 16 вересня 2021 у розмірі 200487 (двісті тисяч чотириста вісімдесят сім) грн 31 коп, з яких: тіло кредиту 200483 (двісті тисяч чотириста вісімдесят три) грн 84 коп; заборгованість по відсоткам – 3 (три) грн 47 коп.
У задоволенні позовних вимог про стягнення комісії у сумі 87611 (вісімдесят сім тисяч шістсот одинадцять) грн 75 коп. відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» сплачений судовий збір в розмірі 2405 (дві тисячі чотириста п`ять) грн 85 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» в особі представника Борейко Надії Олександрівни подало апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване судове рішення у частині відмови позовних вимог про стягнення комісії за кредитним договором та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що щомісячна комісія за обслуговування кредиту передбачена кредитним договором, який підписано сторонами. Крім того позичальник був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору та погодився з ними.
Зауважує, що між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, такий договір згідно з вимогами ст.204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину і є обов`язковим для виконання сторонами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, які з`явились у судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів: у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача. Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення комісії суд виходив з того, що відповідна умова кредитного договору є нікчемною.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у позовних вимогах про стягнення комісії за кредитними договорами та підлягає перегляду виключно в цій частині.
Матеріалами справи підтверджується та судом першої інстанції правильно встановлено, що 16 вересня 2021 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 22035000533226, який складається з публічної частини договору, яким є Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро».
Згідно з п. 1.2 Кредитного договору, банком встановлені наступні умови кредитного обслуговування: сума кредиту - 236 636,28 грн, Дата надання кредиту: 16 вересня 2021 року, кінцева дата погашення кредиту: 16 вересня 2026 року, валюта кредиту: UAH, Строк користування кредитом, міс. 60, цільове призначення - на споживчі потреби, щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 16 вересня 2021 року по 15 січня 2023 року – 2,25% від суми кредиту; З 16 січня 2023 року по 15 квітня 2024 року – 1,75% від суми кредиту; з 16 квітня 2024 року по 15 липня 2025 року – 1,25% від суми кредиту; з 16 липня 2025 роу по 16 вересня 2026 року – 0,75 % від суми кредиту. 
Процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001 % річних, процентна ставка за користування кредитом на прострочену заборгованість - 56,0 % річних. 
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 22035000533226 станом на 04 квітня 2025 року сума боргу становить в розмірі 288099,06 грн, яка складається із: 0,00 грн - залишок строкового кредиту; 0,00 грн - залишок нарахованих строкових відсотків; 0,00 грн - залишок нарахованих строкових комісій; 200483,84 грн - залишок простроченого кредиту; 3,47 грн - залишок прострочених відсотків; 87611,75 грн - залишок прострочених комісій.
Зобов`язання за кредитним договором №22035000533226 від 16.09.2021 ОСОБА_1 належним чином не виконав.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що уклавши кредитний договір № 22035000533226, відповідач зобов`язаний повернути кредитодавцеві відповідну суму коштів у строк та в порядку, встановленому договором.
Отже, відповідач отримавши кредитні грошові кошти, прийняв на себе зобов`язання по їх поверненню, сплати процентів за їх користування. Втім, неналежно виконував умови кредитного договору та допустив прострочення його повернення та сплати процентів за їх користування, що є недопустимим у договірних відносинах.
Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено факт неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором в частині тіла кредиту в розмірі та процентів, що вказує на обґрунтованість пред`явлених позовних вимог та на необхідність їх задоволення.
Водночас, вирішуючи питання щодо законності нарахування комісії за кредитними договорами суд першої інстанції вмотивовано вважав, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 вирішувала питання: чи можливе встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування; чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна /нікчемна/оспорювана.
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а згідно з п. 3.2.4 кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості. Разом з тим зробила висновок про нікчемність в цілому пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, зокрема не лише щодо щомісячного інформування про розмір заборгованості, але й опрацювання запитів позичальника, надання інформації по рахунку.
Згідно з висновку Великої Палати Верховного Суду комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше ніж один раз на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1, 2 ст.11, ч. 5 ст.12 цього Закону.

Зокрема, оскільки позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду має бути врахований під час розгляду даної справи.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) знов наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.
Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Відповідно до частин 1-2, 5, 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, вказаним законом безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію пов`язану з наданням кредиту.
Водночас, наявність такої комісії вимагає зазначення в кредитному договорі переліку додаткових та супутніх фінансових послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням/поверненням кредиту, що надаються позичальнику, адже само по собі надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку/фінансової установи, й виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
При цьому позивач у даній справі не довів, що умовами договору щодо сплати комісії передбачені конкретні послуги, окрім фактичного надання кредиту, та що такі послуги фактично надавались.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23 (провадження № 61-17096св23) зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
З врахуванням вищенаведеного, аналізуючи зміст кредитного договору, укладеного між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 , суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачу встановлено щомісячну комісію за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, пункт 1.2. кредитних договорів щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячно комісію за обслуговування кредиту не має під собою будь-якого законного підґрунтя, оскільки визнає лише процентну ставку без визначення конкретних додаткових та супутніх послуг Банка, за які відповідач має сплачувати комісію, відтак такий пункт договору є нікчемними в силу частини 1,2 статті11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Зважаючи на викладене частина заборгованості, яка є предметом спору та нарахована на підставі умов договору, які є нікчемними, а саме нарахована заборгованість по комісії за обслуговування кредиту, а саме: за кредитним договором №22035000533226 від 16 вересня 2021 року у розмірі 87611,75 грн, не підлягає стягненню з відповідача.
За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
З матеріалів справи вбачається, що заявою від 20 травня 2025 року відповідач висловив свою згоду з позовними вимогами позивача (а.с.141).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що подана заява відповідача приймається судом частково, а в частині стягнення комісії згадана заява не приймається, відповідно до ч.5 ст.206 ЦК України, оскільки вказана позовна вимога суперечить закону.
Отже, оскільки відповідач не заперечує факт укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів, з урахуванням положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України, суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового стягнення з відповідача на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 200483,84 грн та за простроченими відсотками – 3,47 грн.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» в особі представника Борейко Надії Олександрівни –залишити без задоволення.
Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 09 лютого 2026 року.
 
Головуючий       В.Б.Яцина

Судді колегії   Ю.М.Мальований 
Н.П.Пилипчук