ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Львів	справа № 380/19786/25	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (відповідач/ЗМУ ДМС), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 02 вересня 2025 року № 4601110100017844 про заборону в`їзду в Україну громадянину Румунії ОСОБА_1 / ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Румунії для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , дійсний до 27 січня 2033 року) (далі – також спірне/оскаржуване рішення);
- судові витрати стягнути з відповідача. 
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що є громадянином Румунії та з метою працевлаштування в Україні (тобто отримання дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства у Львівському обласному центрі зайнятості) і отримання посвідки на тимчасове проживання на підставі вищезгаданого дозволу прибув в Україну 08 травня 2025 року, після чого виїхав 22 червня 2025 року, а тоді повторно прибув 29 червня 2025 року. Через недосконале знання українського законодавства та несвоєчасне звернення до юриста з питань міграційного права позивач перевищив встановлений строк перебування в Україні на 22 дні. 
Усвідомлюючи це, 02 вересня 2025 року позивач самостійно добровільно звернувся до ЗМУ ДМС, де його й було визнано винним у порушенні статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за що накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн відповідно до частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП). Того ж таки дня було постановлено рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким позивача було зобов`язано покинути територію України у термін до 07 вересня 2025 року. 
На виконання постанови про накладення адміністративного стягнення 03 вересня 2025 року позивач добровільно сплатив штраф у розмірі 3400,00 грн. 06 вересня 2025 року, виконуючи рішення про примусове повернення, під час перетину кордону позивач дізнався про заборону в`їзду в Україну. На адвокатський запит представника позивача відповідач повідомив про наявну заборону в`їзду в Україну для Чьобану Ігоря строком на три роки (до 02 вересня 2028 року), надавши копію відповідного рішення. 
Позивач уважає, що з огляду на приписи частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» саме собою порушення строку перебування в Україні не є підставою для накладення заборони на в`їзд у майбутньому. Наслідком порушення строку перебування є адміністративна відповідальність, передбачена частиною першою статті 203 КУпАП, – штраф. А надалі, несплата штрафу призводить до заборони в`їзду на підставі пункту 6 частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» – за невиконання рішення органу державної влади, уповноваженого накладати адміністративні стягнення, або за інші невиконані майнові зобов`язання перед державою. 
Отже, на переконання позивача, оскільки обставини, які стали підставою для заборони в`їзду в Україну, були ним добровільно усунуті (сплачено штраф), а інші обставини та підстави, з якими можливе встановлення рішення про заборону в`їзду в Україну, передбачені частиною першою статті 13 Закону України «Про правовий статут іноземців та осіб без громадянства», відсутні, то спірне рішення в частині заборони громадянину Румунії ОСОБА_1 в`їзду в Україну є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
У зв`язку з наведеним позивач звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.
Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що позиція позивача не спростовує вчиненого ним адміністративного правопорушення, оскільки узаконення перебування на території України позивачем є виключно його особистою відповідальністю. Ба більше, позивач визнає вчинене ним адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 203 КУпАП.
Відповідач звертає увагу на те, що спірне рішення про заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки до 02 вересня 2028 року прийняте стосовно позивача на підставі частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а не статті 13 цього Закону. Твердження позивача, а саме « 06 вересня 2025 року, виконуючи рішення про примусове повернення, при перетині кордону позивача було усно повідомлено про заборону в`їзду в Україну» не відповідають дійсності, оскільки позивач попередньо був обізнаний зі спірним рішенням про заборону в`їзду в Україну.
Відповідач зазначає, що оскаржуваним рішенням встановлено, що позивач прибув 08 травня 2025 року, вибув 22 червня 2025 року, востаннє прибув 29 червня 2025 року та до цього часу межі України не залишав, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів. Ураховуючи викладене, на підставі частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» заборонено громадянину Румунії ОСОБА_1 в`їзд в Україну строком на 3 роки. Попередньо стосовно позивача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянств від 02 вересня 2025 року № 4601130100019221, яким установлено, що позивач прибув 08 травня 2025 року, вибув 22 червня 2025 року, востаннє прибув 29 червня 2025 року та до цього часу межі України не залишав, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів. З метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни позивача та зобов`язати його покинути територію України у термін до 07 вересня 2025 року.
Відповідач стверджує, що відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Встановлена частиною другою статті 26 згаданого Закону можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень.
Відповідач підсумовує, що спірне рішення прийняте стосовно позивача саме на підставі частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки позивач вчинив дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів, що передбачено частиною першою статті 203 КУпАП та відрізняється від процедури прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну на підставі статті 13 згаданого Закону, в якій зазначено підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. У цій справі рішення про заборону в`їзду в Україну щодо позивача є похідним від рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 02 вересня 2025 року № 4601130100019221, прийнятого стосовно позивача, однак таке ним не оскаржується. Отже, оскаржуване рішення про заборону позивачу в`їзду в Україну є правомірним, а підстави для визнання його протиправним в скасування – відсутні.
У зв`язку з наведеним у задоволенні позову просить відмовити повністю.
На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач подав відповідь на відзив, у якій додатково відзначає, що твердження відповідача про те, що позивач попередньо був обізнаний зі спірним рішенням нічим не підтверджені. Позивач не був обізнаний про можливий наслідок у вигляді заборони в`їзду в Україну: іноземцю не було надано перекладача (Чьобану Ігор зовсім не розуміє української мови), йому чітко не були роз`яснені його права, не надано правову допомогу та можливість дати пояснення. Покликається також на непропорційність ухвалення рішення про заборону в`їзду та порушення права іноземця на перекладача, що є підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 03 жовтня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача всі докази, які слугували підставою для прийняття спірного рішення.
Витребувані докази відповідач подав до суду разом з відзивом на позовну заяву.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ) є громадянином Румунії, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 27 січня 2023 року (дійсний до 27 січня 2033 року).
02 вересня 2025 року ЗМУ ДМС склало протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЛВ № 003137, яким встановлено перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як 30 днів громадянином Румунії ОСОБА_1 , за що передбачена відповідальність відповідно до частини першої статті 203 КУпАП.
За вказане порушення постановою ЗМУ ДМС від 02 вересня 2025 року серії ПН МЛВ № 003127 на ОСОБА_1 відповідно до частини першої статті 203 КУпАП накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн, який позивач відповідно до квитанції № 6416127 оплатив 03 вересня 2025 року.
02 вересня 2025 року ЗМУ ДМС прийняло рішення № 4601130100019221 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, яким за результатами розгляду матеріалів щодо громадянина ОСОБА_1 установлено, що громадянин Румунії ОСОБА_2 прибув 05 травня 2025 року, вибув 22 червня 2025 року, востаннє прибув 29 червня 2025 року та до цього часу межі України не залишав, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів. Ураховуючи вищевикладене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Румунії ОСОБА_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 07 вересня 2025 року.
Також 02 вересня 2025 року ЗМУ ДМС прийняло рішення № 4601110100017844 про заборону в`їзду в Україну, згідно з яким розглянуто матеріли стосовно громадянина Румунії ОСОБА_1 та встановлено, що громадянин Румунії ОСОБА_2 прибув 05 травня 2025 року, вибув 22 червня 2025 року, востаннє прибув 29 червня 2025 року та до цього часу межі України не залишав, чим перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів. Ураховуючи вищевикладене, на підставі частини другої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено заборонити громадянину Румунії ОСОБА_1 в`їзд в Україну строком на 3 роки. 
Позивач, не погоджуючись із вищевказаним рішенням відповідача про заборону в`їзду в Україну, уважаючи його протиправним, звернувся з цим позовом до суду. 
Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 02 вересня 2025 року № 4601110100017844 про заборону в`їзду в Україну громадянину Румунії ОСОБА_1 / ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Румунії для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , дійсний до 27 січня 2033 року).
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, і якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному із визначених критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України, а також порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб визначає та встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення).
Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частиною першою статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. 
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. 
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:
в інтересах забезпечення національної безпеки України та запобігання іншим протиправним діям, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, або боротьби з організованою злочинністю;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;
якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;
якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;
якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;
якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
Частиною третьою статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі – Інструкція, в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення).
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:
дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Згідно з абзацами першим - четвертим пункту 3 розділу ІІ Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.
Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення.
Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.
Встановлена частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.
З огляду на конструкцію правової норми, закріпленої у частині другій статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.
Водночас статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки, у разі прийняття рішення про примусове повернення.
За цих обставин суд зазначає, що під час прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися тими підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладений, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 802/294/17-а, від 27 червня 2019 року у справі № 264/4077/17, від 18 липня 2019 року у справі № 229/176/17, від 18 червня 2020 року у справі № 758/13408/18.
Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні цього Закону вважається, зокрема перевищення встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, що відбулося у межах спірних правовідносин та не заперечується жодною зі сторін у справі.
Тож рішення відповідача від 02 вересня 2025 року № 4601130100019221 про примусове повернення до країни походження громадянина Румунії ОСОБА_1 позивач не оспорює, оскільки погоджується з тим, що перевищив встановлений строк перебування в Україні не більш як на 30 днів.
Водночас судом під час розгляду справи не виявлено обставин, які б забороняли примусове повернення позивача з України в країну походження чи третю країну відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за частиною першою статті 203 КУпАП, позивач добровільно сплатив суму штрафу у розмірі 3400,00 грн, що підтверджується квитанцією № 6416127 від 03 вересня 2025 року.
Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, передбачених статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в матеріалах справи відсутні. Жодної з таких обставин відповідач ні у спірному рішенні, ні у відзиві на позовну заяву не навів.
Суд наголошує, що порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення, без необхідності заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, оскільки, як вже зазначено вище, достатніх підстав для застосування до позивача такої заборони, передбачених статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідачем не наведено, а судом під час розгляду справи не встановлено.
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що встановлена частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, однак відзначає, що такі дискреційні повноваження повинні реалізуватися відповідачем з урахуванням положень статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», якою визначено чіткий перелік підстав для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, утім, жодної із яких у розглядуваній ситуації з позивачем відповідач не навів.
Позиція суду з розглядуваного у цій справі питання повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 вересня 2022 року у справі № 755/7030/21, яку суд ураховує на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України.
Ураховуючи вищевикладене, суд констатує, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, тому його належить визнати протиправним та скасувати.
У процесі розгляду цієї справи суд не встановив інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а решта доводів позивача та відповідача висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до вимог частини першої, пункту 2 частини другої статті 245 КАС України під час вирішення справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. 
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити повністю.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. 
Згідно із частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).
Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача належить стягнути 968,96 грн сплаченого судового збору.
Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл суд не здійснює.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,- 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (вул. Січових Стрільців, 11, м. Львів, 79007) про визнання протиправним та скасування рішення – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 02 вересня 2025 року № 4601110100017844 про заборону в`їзду в Україну громадянину Румунії ОСОБА_1 / ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина Румунії для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , дійсний до 27 січня 2033 року).
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) 968,96 грн сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повний текст рішення складено 29 січня 2026 року. 

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна