ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4386/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Юрченко В.С. 
без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу
за позовом: Приватного підприємства «МВП Логістик» (Україна, 45200, Волинська область, Луцький район, місто Ківерці, вулиця Калинова, будинок 9, код ЄДРПОУ 42814607),
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імекс Макс» (Україна, 61072, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, будинок 54, код ЄДРПОУ 42831345), 
про стягнення грошових коштів,-
ВСТАНОВИВ:
Приватне підприємство «МВП Логістик» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс", в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 173080,00 грн та судові витрати у розмірі 3028,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Приватним підприємством «МВП Логістик» (надалі - Позивач) та ТОВ "Імекс Макс" (надалі - Відповідач) було погоджено та підписано шляхом факсимільного зв`язку Договір-Заявку №310125/01 від 31.01.2025 про надання транспортних послуг, за умовами якого Позивач зобов`язується надати послугу з перевезення вантажу, а Відповідач зобов`язується прийняти та оплатити за надані послуги встановлену даним Договором-Заявкою плату.
Відповідно до вищезазначеного Договору-Заявки вартість наданих послуг становила 173080,00 грн без ПДВ, які Відповідач повинен оплати Позивачеві після розвантаження.
Перевезення здійснювалося за маршрутом 43420 SANTA SOLOMA DE QUERALT (NARRAGONA) Іспанія – п/п Краковець (2575км) - с.Муроване м.Харків (1100 км.). Враховуючи те, що між Позивачем та Відповідачем укладено Договір-Заявку №310125/01 від 31.01.2025, та було здійснено перевезення на її умовах, відтак випливає, що вищезазначений Договір-Заявка є фактом вчинення правочину між Позивачем та Відповідачем, а фактом здійснення перевезення є міжнародна товаро-транспортна накладна CMR № 71564, яка долучена позивачем до матеріалів справи. Таким чином, на виконання умов даного Договору-Заявки на адресу Відповідача були надіслані рекомендованим листом оригінали наступних документів: супровідний лист № 25/01 від 25.02.2025, Рахунок – фактура № СФ 0000008 від 03.02.2025 на суму 173080,00 грн; два примірники Акту здачі-прийняття автотранспортних послуг № ОУ 0000008 від 12.02.2025 року на суму 173080,00 грн; два примірники Договору-Заявки № 310125/01 від 31.01.2025 про надання транспортних послуг.
Як зазначає позивач, 13.03.2025 Відповідачем було отримано даний пакет документів. Надані послуги були прийняті Відповідачем без будь-яких зауважень та претензій, доказом чого є відмітка про одержання вантажу Відповідачем у міжнародній товаротранспортній накладній CMR № 71564, скріплений печаткою відповідача.
Зважаючи на те, що Відповідач отримав пакет документів, надісланий Позивачем, та прийняв надані Позивачем послуги (доказом чого є вищезазначена МТТН), однак не виконав свої договірні зобов`язання в частині здійснення оплати за надані послуги та не надав жодних обгрунтованих пояснень про причини відмови від оплати та беручи до уваги факт належного виконання Позивачем умов вищевказаного Договору-Заявки, Приватним підприємством «МВП Логістик» вважає, що ТОВ "Імекс Макс" зобов`язане виконати взяті на себе зобов`язання щодо виконання умов Договору - Заявки.
03.06.2025 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу № 03/06, в порядку статті 526 ЦК України, про сплату заборгованості в семиденний строк з дня отримання вказаної претензії, яка отримана відповідачем 10.06.2025. Таким чином строк на добровільну оплату наданих послуг сплив.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.12.2025 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги ціну позову, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
26.12.2025 року від відповідача через канцелярію суду надійшла заява (вх.№30345) у справі № 922/4386/25 щодо ставлення під сумнів відповідності поданого позивачем копії договору-заявки про надання транспортних послуг № 310125/01 від 31.01.2025, та витребування оригіналу цього договору для приєднання до матеріалів справи (з процесуальних питань) у якій останній, просить суд, а саме:
- прийняти до уваги та врахувати при прийняті судового рішення по справі, що ТОВ «ІМЕКС МАКС» у відповідності до частини 2 пункту 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України ставить під сумнів відповідність копії поданої позивачем оригіналу договору-заявки про надання транспортних послуг № 310125/01 від 31.01.2025;
- витребувати у позивача оригінал договору-заявки про надання транспортних послуг № 310125/01 від 31.01.2025 та зобов`язати ПП «МВП Логістик» приєднати оригінал договору-заявки про надання транспортних послуг №310125/01 від 31.01.2025 до матеріалів справи №922/4386/25 на час розгляду цієї справи у господарських судах для огляду судів, відповідача, у тому числі для призначення в подальшому за клопотанням відповідача судово-технічних експертиз;
- встановити позивачу термін протягом якого останній має подати до матеріалів справи № 922/4386/25 оригінал договору-заявки про надання транспортних послуг № 310125/01 від 31.01.2025;
- встановити відповідачу термін протягом якого останній має ознайомитися з поданим позивачем до матеріалів справи № 922/4486/25 оригіналом договору-заявки про надання транспортних послуг № 310125/01 від 31.01.2025 та подання ТОВ «ІМЕКС МАКС» заяви про призначення судово-технічних експертиз щодо цих наданих доказів.
26.12.2025 відповідач подав відзив (вх. № 30346), в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що відповідачем не підсувався спірний договір-заявка. При цьому відповідач не спростовує факт перевезення належних йому вантажів за спірними товарно-транспортними накладними, проте зазначає, що спірний вантаж мав гуманітарний характер, який безкоштовно перевезли інші логісти. 
Ухвалою суду від 05.01.2026 року прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відзив та подальший розгляд справи здійснювати із урахуванням долученого відзиву. Клопотання відповідача викладене у заяві (вх. № 30345 від 26.12.2025 року) про витребування оригіналів документів - задоволено. Витребувано у позивача оригінал договору-заявки про надання транспортних послуг №310125/01 від 31.01.2025. Встановлено позивачу строк на подання вищезазначених оригіналів документів до 12.01.2026. Встановлено відповідачу строк до 22.01.2026 на ознайомлення з наданими позивачем документами.
30.12.2025 року від представника ПП «МВП Логістик» через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 30542) у якому останній, просить суд, відкласти розгляд справи у зв`язку з направленням адвокатського запиту до Львівської митниці, для надання суду додаткових доказів по справі.
Ухвалою суду від 06.01.2026 року прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи відповідь на відзив (вх. № 30542) та подальший розгляд справи здійснювати із урахуванням долученої відповіді на відзив. У задоволенні клопотання позивача, викладене у відповіді на відзив (вх. № 30542) про відкладення розгляду справи відмовлено.
07.01.2026 року від представника ПП «МВП Логістик» через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 363) у якому останній, просить суд, поновити строки для подання додаткових доказів, які підтверджують погодження суми надання послуг перевезення відповідачем. Прийняти докази у справу як такі, що не могли бути подані разом з позовною заявою. Долучити до матеріалів справи відповідь на адвокатський запит від 29.12.2025 № 29-12/25 (вх.Львівської митниці від 02.01.2026 № 44/8.19-28-08) з додатком.
Ухвалою суду від 09.01.2026 року прийнято до розгляду із долученням до матеріалів справи клопотання позивача (вх. № 363 від 07.01.2026) про поновлення процесуального строку та прийняття додаткового доказу. Задоволено клопотання позивача та визнано поважними причини пропуску строку на подання доказів та долучено до матеріалів справи відповідь на адвокатський запит від 29.12.2025 № 29-12/25 (вх.Львівської митниці від 02.01.2026 № 44/8.19-28-08) з додатком. 
12.01.2026 року на виконання ухвали суду від 05.01.2026 позивачем разом з супровідним листом від 07.01.2026 № 07/01 надіслано факсимільну копію договору-заявки про надання транспортних послуг №310125/01 від 31.01.2025. (вх.№ 792).
23.01.2026 відповідачем направлена на адресу суду (вх.№1908) заява, яка подана за результатами ознайомлення з наданими ПП «МВП Логістик» процесуальними документами на виконання ухвали господарського суду Харківської області від 05.01.2026 по справі № 922/4386/25 щодо надання оригіналу договору-заявки № 310125/01 від 31.01.2025. Дана заява долучена судом до матеріалів справи.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд установив такі обставини.
31 січня 2025 року між ПП «МВП Логістик» (надалі - Перевізник, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" (надалі - Замовник, Відповідач) укладено договір -заявка № 310125/01 про надання транспортних послуг (далі - Договір), про що свідчить факсимільна копія договору, підписана його сторонами, яка має юридичну силу оригіналу документа згідно умовами пункту 4 договору-заявки. 
Відповідно до договору, перевізник зобов`язався здійснити перевезення за маршрутом 43420 SANTA SOLOMA DE QUERALT (NARRAGONA) Іспанія – п/п Краковець (2575км)- с.Муроване м.Харків (1100км.), а замовник зобов`язався здійснити оплату після розвантаження вантажу в розмірі 173 080, 00грн. 
Договір було укладено шляхом обміну Сторонами підписаними (в тому числі скріпленими печатками Сторін) директором товариства Борисовою Мар`яною Артурівною, відсканований та відправлений у Вайбер на телефон директора ПП «МВП Логістик» послідовно надрукованими на папері документами (після підписання для передачі іншій Стороні). 
Можливість укладення договору-заявки № 310125/01 про надання транспортних послуг в такий спосіб було прописано в тексті Договору, а саме в пункті 4, відповідно до якого Сторони визнають юридичну силу та вважається дійсною до виконання.
Відповідно до умов договору-заявки № 310125/01 Позивач автотранспортним засобом Volvo державний номер НОМЕР_1 з напівпричіпом державний номер НОМЕР_2 мав виконати для Відповідача перевезення вантажу по маршруту Іспанія-Польща-Україна у період 03.02.2025 завантаження та розвантаження з 04.02.2025 року за адресою м.Харків, проспект Науки 54. Вартість перевезення – 173080,00 грн. 
Перевізник ПП «МВП Логістик» свої зобов`язання за договором-заявкою виконало, надало послугу з перевезення вантажу за маршрутом 43420 SANTA SOLOMA DE QUERALT (NARRAGONA) Іспанія – п/п Краковець (2575км)- с.Муроване м.Харків (1100км), що підтверджується міжнародною товаротранспортною накладною CMR № 71564, де замовником проставлено відмітку про одержання вантажу, яка містяться в матеріалах справи.
В додаткових умовах договору-заявки № 310125/01 передбачено, що розрахунки між Замовником і Перевізником здійснюються після розвантаження.
Лютому 2025 року позивачем направлено на адресу Відповідача рекомендованим листом оригінали наступних документів: супровідний лист № 25/01 від 25.02.2025, Рахунок –фактура № СФ 0000008 від 03.02.2025 на суму 173080,00 грн.; два примірники Акту здачі-прийняття автотранспортних послуг № ОУ 0000008 від 12.02.2025 на суму 173080,00 грн; два примірники Договору-Заявки №310125/01 від 31.01.2025 про надання транспортно-експедиційних послуг. Факт направлення документів підтверджує опис вкладення до листа, чек та накладна АТ "Укрпошта" №4302300073337. Факт отримання пакету документів підтверджується відміткою в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення 13.03.2025р. № №4302300073337 за дорученням (а.с.12-13). 
Замовник, Товариство з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" свої зобов`язання щодо оплати послуг не виконало.
03.06.2025 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості в семиденний строк з дня отримання вказаної претензії засобами поштового зв`язку з описом вкладення рекомендованим повідомленням. 
Відповідачем претензія отримана 10.06.2025, що підтверджується відміткою у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 4302300115005 (а.с.5-6), однак ця вимога залишена без відповідного реагування.
Станом на день подачі позовної заяви до суду заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги становить 173080,00 грн.
Такі обставини, на думку Позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з цим позовом.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. 
Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтями 6, 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно також приписів статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 Цивільного кодексу України).
Згідно приписів ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Аналіз укладених Сторонами Договору-заявки, дає підстави зробити висновок про те, що така угода за своєю правовою природою та істотними умовами є договором перевезення, регулювання якого здійснюється главою 64 ЦК України.
За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Суд установив, що Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором-заявкою, здійснивши перевезення вантажу на умовах, погоджених у Заявці, що підтверджується відповідною міжнародною товарно-транспортною накладною CMR.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В додаткових умовах договору-заявки №310125/01 передбачено, що розрахунки між Замовником і Перевізником здійснюються після розвантаження. Як вбачається з матеріалів справі, відповідач отримав вантаж 12.03.2025 року, про що свідчить відмітка та печатка відповідача у міжнародній товарно-транспортній накладній CMR А № 71564 (а.с.9). 
25.02.2025 року позивачем направлено повний пакет оригіналів документів, що підтверджується описом вкладення до листа, чек та накладна АТ "Укрпошта" №4302300073337. 
Суд визнає, що опис вкладення до листа, чек та накладна АТ "Укрпошта" №4302300073337 є належними та допустимими доказами направлення 25.02.2025 на адресу Відповідача оригіналів документів.
Матеріали справи містять докази стосовно дати отримання відповідних документів Відповідачем - 13.03.2025 № №4302300073337 за дорученням, що підтверджується відміткою у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. 
Таким чином, відлік строку для оплати наданих Позивачем послуг розпочався з 13.03.2025 року, а отже, Відповідач мав здійснити оплату наданих Позивачем послуг після 13.03.2025 (після розвантаження вантажу).
Проте, Відповідач послуги не оплатив, у зв`язку з чим, він вважається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати послуг.
Щодо тверджень Відповідача про те, що він не підписував спірний Договір-заявку та не домовлявся про перевезення вантажу з Позивачем, суд зазначає таке.
Позивачем, в обґрунтування укладення та підписання сторонами договору-заявки № 310125/01 від 31.01.2025 року та погодження вартості транспортних послуг, надано до матеріалів справи: 
- факсимільну копію договору-заявки № 310125/01 від 31.01.2025 про надання транспортних послуг. 
За твердженням позивача, Договір було укладено шляхом обміну Сторонами підписаними (в тому числі скріпленими печатками Сторін) директором товариства Борисовою Мар`яною Артурівною, відсканований та відправлений у Вайбер на телефон директора ПП «МВП Логістик» послідовно надрукованими на папері документами (після підписання для передачі іншій Стороні); 
- запит в порядку статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» направлений до Львівської митниці щодо отримання інформації та копії документів що стосуються митного оформлення партії вантажу за ВМД №25UA209000727997U0 перевезення якого здійснювало ПП «МВП Логістик» по маршруту 43420 SANTA SOLOMA DE QUERALT (NARRAGONA) Іспанія – п/п Краковець (2575км)- с.Муроване м.Харків(1100км.), найменування вантажу –мильні спонжі Dispobano та Dispobano plus виробництво C.V. MEDICA S.L. (Іспанія); 
- та лист-відповідь Львівської митниці Державної митної служби України від 05.01.2026 №7,4-2/28-08-01/8.19/164 з додатками на 3-х аркушах, а саме копія договору-заявки № 310125/01 від 31.01.2025 року, копія довідки про транспортні витрати від 03.02.2025р. та копія рахунку-фактури № СФ-0000008 від 03.02.2025р., в якому зазначено, що що товар, який переміщувався через митний кордон України за митною декларацією типу ІМ40ЕЕ № UA 209000/2025/727997 від 07.02.2025 випущено у вільний обіг у митному режимі імпорт зі сплатою всіх належних митних платежів. 
З цього приводу суд зазначає наступне.
Згідно вимог ч.2 ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.
Оскільки надана копія договору-заявки № 310125/01 від 31.01.2025 року не має ознак електронного документа, вказаний Договір не підписаний електронними цифровими підписами сторін, суд дійшов висновку, що такий правочин міг набрати чинності виключно після його фізичного підписання сторонами та скріплення печатками у паперовому вигляді.
Відповідач, як сторона спірного правочину, наполягаючи на тому, що договір-заявки № 310125/01 від 31.01.2025 року укладено не було, не надано суду оригіналу такого Договору.
Однак, наявна в матеріалах справи копія договору -заявки № 310125/01 від 31.01.2025 року містить чіткі відбитки печаток та підписів, зокрема, спірний Договір зі сторони замовника підписано директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс" Борисовою М.А. та скріплено печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Імекс Макс". Аналогічний підпис та відбиток печатки зі сторони перевізника Договір підписано директором ПП "МВП Логістик "Котельчук М.М. та скріплено печаткою ПП "МВП Логістик ".
Відтак логічним є те, що наявна в матеріалах справи копія договору заявки № 310125/01 від 31.01.2025 була відкопійована з оригіналу такого Договору, який було підписано та засвідчено печатками підприємств послідовно.
В протилежному ж випадку відповідачем не спростовано наявність їх підписів та відбитків печаток на наявній в матеріалах справи копії договору № 310125/01 від 31.01.2025.
Крім того, відповідно до ст.2 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження та основі відносин власності.
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку (ч.1 ст.80 ЦК України).
Відповідно до п.10.1.Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Типової інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію" № 736 від 19.10.2016 документи і справи з грифом "Для службового користування" зберігаються у шафах, сейфах, що розташовані у службових приміщеннях або сховищах архіву. Шафи, сейфи, службові приміщення, сховища архіву повинні надійно замикатися і опечатуватися металевими печатками. Порядок виготовлення, ведення обліку, використання металевих печаток та порядок ведення обліку шаф, сейфів і ключів від них визначаються керівником установи. Зберігання документів і справ із грифом "Для службового користування" здійснюється працівниками, які безпосередньо отримали їх під розписку, у спосіб, що унеможливлює доступ до них сторонніх осіб.
Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний зокрема на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, у здійсненні певної господарської операції.
Враховуючи зазначене, відповідач несе повну відповідальністю за законність використання своєї печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, накладних тощо.
Проте, станом на день прийняття цього рішення в матеріалах справи відсутні будь-які докази, зокрема, висновки експертів щодо невідповідності наявних на Договорі відтиску печатки та підпису відповідача його дійсним печаткам та підписам. При тому, що в даному випадку доведення відповідності чи не відповідності відтиску печатки та підпису відповідача на спірному Договорі покладається саме на останнього.
Доказів втрати печатки відповідачем також не надано.
Також, як було встановлено судом, відповідачем для здійснення митного контролю та митного оформлення партії вантажу за контрольним талоном за документом ВМД № 25UA209000727997U0, були подані до контролюючого органу відповідні документи.
Правовідносини, пов`язані зі справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.
Згідно із ч.1 ст. 246 Митного кодексу України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.
Відповідно до ч. 1 ст. 248 Митного кодексу України, митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію. Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи (ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України).
Згідно із п.п. 5, 6, 7 ч. 10 ст. 58 Митного кодексу України, при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, зокрема, витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; витрати на страхування цих товарів. Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом. Декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (ч.ч. 1, 2 ст. 52 Митного кодексу України).
Згідно із ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України, документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Частиною 3,4 статті 53 Митного кодексу України встановлено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс - листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. У разі якщо орган доходів і зборів має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 53 Митного кодексу України передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 54 Митного кодексу України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.6,7 ст. 54 Митного кодексу України, митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. У разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості, митний орган зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у ст. 58 Митного Кодексу України.
У силу правового висновку Верховного Суду від 17.01.2022 у справі №520/2000/19: 1) обов`язок довести задекларовану митну вартість товару лежить на декларанті; 2) декларант при митному оформленні імпортованого товару зобов`язаний надати документи за переліком, визначеним частиною другою статті 53 Митного кодексу України; (постанова Верховного Суду від 27.03.2020 у справі №540/2605/18, постанова Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 140/1713/19).
Таким чином, в силу ч. 10 ст. 58 та ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України з наведеного вище вбачається, що обов`язковою умовою для здійснення митного контролю та митного оформлення партії вантажу за ВМД № 25UA209000727997U0, перевезення якого здійснювало ПП «МВП Логістик» по маршруту 43420 SANTA SOLOMA DE QUERALT (NARRAGONA) Іспанія – п/п Краковець (2575км)- с.Муроване м.Харків(1100км.), найменування вантажу –мильні спонжі Dispobano та Dispobano plus виробництво C.V. MEDICA S.L. (Іспанія), є направлення декларантом засвідчених електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії. 
Відповідно до статті 18 четвертого розділу Закону “Про електронні довірчі послуги” (№2155 від 7 листопада 2018 року), кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному.
З огляду на зазначене, усі аргументи відповідача щодо неукладеності договору -заявки № 310125/01 від 31.01.2025 року, є такими, що суперечать його попередній поведінці, а тому такі аргументи судом відхиляються.
Факт укладання між ПП «МВП Логістик» та ТОВ "Імекс Макс" договору -заявки № 310125/01 від 31.01.2025 року, за наявності в матеріалах справи копії вказаного Договору з чітким відображенням підписів та печаток сторін на ньому відповідач не спростував. Жодного належного доказу, який би підтвердив не укладання спірного Договору відповідач не надав.
Так, норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із цим, указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Отже, такі обставини можуть підтверджуватися також іншими доказами.
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій особа повинна мати відповідні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення суб`єктами господарювання відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.01.2020 у справі №916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.
Крім того, відповідно до статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19 травня 1956 р.) ц я Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. 
Статтею 4 Конвенції передбачено, що Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції. 
Відповідно до статті 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. 
Перевізник ПП «МВП Логістик» свої зобов`язання за договором-заявкою виконало, надало послугу з перевезення вантажу за маршрутом 43420 SANTA SOLOMA DE QUERALT (NARRAGONA) Іспанія – п/п Краковець (2575км)- с.Муроване м.Харків (1100км), що підтверджується міжнародною товаротранспортною накладною CMR № 71564, де замовником проставлено відмітку про одержання вантажу, яка містяться в матеріалах справи та яка відповідає вимогам міжнародного перевізного документа відповідно до тстатті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" (1955-15) та статті 6 Закону України "Про транзит вантажів" (1172-14) .
Згідно копії міжнародної товаротранспортної накладної CMR № 71564 від 03.02.2025 перевезення товару відбувалося з SANTA SOLOMA DE QUERALT (NARRAGONA) Іспанія Вантажовідправник: CV medika. Вантажоодержувач: ТОВ "Імекс Макс". Автомобільний перевізник: ПП «МВП Логістик», автомобіль: Volvo державний номер НОМЕР_1 з напівпричіпом державний номер НОМЕР_2 . В графі В графі "прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)" міститься підпис невідомої особи та відтиск печаткиТОВ "Імекс Макс".
А відтак, відповідно до вищевказаної міжнародної товаротранспортної накладної CMR № 71564, транспортування здійснювалось у період з 03.02.2025 по 12.03.2025 автомобільним перевізником ПП «МВП Логістик» транспортним засобом Volvo державний номер НОМЕР_1 з напівпричіпом державний номер НОМЕР_2 за маршрутом 43420 SANTA SOLOMA DE QUERALT (NARRAGONA) Іспанія – п/п Краковець (2575км)- с.Муроване м.Харків (1100км).
Крім того, Відповідач не заперечує факт перевезення належних йому вантажів за спірним договором-заявкою, проте зазначає, що спірний вантаж мав гуманітарний характер, який безкоштовно перевезли інші логісти.
Суд критично ставиться до тверджень Відповідача про те, що спірний вантаж був перевезений не Позивачем, а іншими логістами, оскільки жодних доказів цього, в порушення припису ч. 1 ст. 74 ГПК України, Відповідачем не надано.
Враховуючи, що норми ст.74 ГПК України щодо обов"язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Крім вище зазначеного, суд зауважує, що листом-відповідью Львівська митниця Державної митної служби України від 05.01.2026 № 7,4-2/28-08-01/8.19/164 надала засвідчені копії договору -заявки № 310125/25 від 31.01.2025 та вказаних рахунків-фактур та довідок про транспортні витрати. Зі змісту цих документів вбачається, що вони були складені, підписані та скріплені печаткою Позивача, що підтверджує те, що спірне перевезення здійснив саме Позивач на замовлення Відповідача.
При цьому, Львівська митниця у своєму листі переконливо та беззаперечно зазначила про факт здійснення перетину кордону вантажу за митною вартістю, а відтак факт надання послуг позивачем відповідачу є тим, що здійснений.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина "venire contra factum proprium" (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини "venire contra factum proprium" знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. 
Суд звертає увагу на суперечливість позиції відповідача, який:
- заперечує факт укладення договору-заявки № 310125/01 від 31.01.2025 року, проте не заперечує факт перевезення вантажу та підписання МТТН про отримання вантажу, зокрема, з боку відповідача та містять відтиск печатки останнього; 
- ставить під сумнів відповідність поданої позивачем копії договору-заявки оригіналу, проте не ставить під сумнів виникнення між сторонами договірних відносин (на підставі яких здійснені перевезення вантажу) та при цьому не надає жодних доказів на підтвердження існування між сторонами договору в іншій редакції, ніж та, на яку посилається позивач.
Крім того суд вважає за необхідне зауважити наступне.
17.10.2019 року набув чинності Закон України від 20.09.2019 року № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
З аналізу вищевикладеного слідує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Відповідно до ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч.1). Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2).
Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Крім того, суд приймає до уваги, що Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).
Також, аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано доводів позивача, викладених у позовній заяві щодо заявленої ним суми боргу у сумі 173 080,00 грн за договором-заявкою №310125/01 від 31.01.2025 про надання транспортних послуг на підставі вищевикладених обставин.
Крім того, станом на час розгляду справи, відповідачем не надано до суду будь-яких доказів по справі.
У зв`язку із чим, за висновком суду, самі лише посилання відповідача на неналежність доказів та незгоду із договором, при наявності інших доказів які оцінюються судом в сукупності до вимог Господарського процесуального кодексу України, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
З огляду на викладене суд зазначає, що учасникам справи було надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі та доречні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у позовній заяві, не спростовують вказаного висновку.
Судові витрати Позивача зі сплати судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, та з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження розміру ставки судового збору через подання позовної заяви позивачем в електронній формі, покладаються на Відповідача в сумі 2 422,40 грн.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 1-5, 8, 10-12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 128, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Імекс Макс» (Україна, 61072, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, будинок 54, код ЄДРПОУ 42831345) на користь Приватного підприємства «МВП Логістик» (Україна, 45200, Волинська область, Луцький район, місто Ківерці, вулиця Калинова, будинок 9, код ЄДРПОУ 42814607) заборгованості у сумі 173 080,00 грн, а також судові витрати (сплачений судовий збір) в сумі 2 422,40 грн. 
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України. 
Повне рішення складено 09.02.2026. 

Суддя		В.С. Юрченко