ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
03 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-612/2006
провадження № 61-10446св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
суб?єкт оскарження - Святошинський відділ державної виконавчої служби 
у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),
заінтересована особа (стягувач) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - Лазорка Романа Йосифовича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року у складі судді Єросової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
08 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 
(далі - Святошинський ВДВС).
 
Скарга мотивована тим, що 06 листопада 2023 року ОСОБА_1  здійснив помилкове перерахування грошових коштів після завершення виконавчих проваджень. Святошинський ВДВС листом від 21 травня 2024 року № 102759 на адвокатський запит Лазорка Р. Й. повідомив, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа від 25 вересня 2006 року № 2-612, виданого Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь 
ОСОБА_2 боргу у розмірі 26 973,00 грн. 06 листопада 2023 року на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти у розмірі 29 870, 30 грн, 
з яких: 26 973,00 грн перераховано на рахунок ОСОБА_2 , 2 697, 30 грн перераховано як виконавчий збір, 200,00 грн перераховано як витрати виконавчого провадження. 09 листопада 2023 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення боржником. 
 
Заявник вважав, що кошти в сумі 26 973,00 грн і 79 754,75 грн, були перераховані 06 листопада 2023 року Святошинським ВДВС на рахунок ОСОБА_2 за виконавчими провадженнями № НОМЕР_2, № НОМЕР_1 неправомірно, оскільки ці виконавчі провадження станом на 31 жовтня 
2023 року були завершені.
 
Вважаючи дії Святошинського ВДВС щодо неповернення заявнику помилково перерахованих коштів неправомірними, ОСОБА_1 просив визнати неправомірними дії Святошинського ВДВС щодо перерахування стягувачу ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 72 322,50 грн у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, а також зобов`язати Святошинський ВДВС повернути ОСОБА_1 помилково сплачені грошові кошти у загальному розмірі 109 625,00 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року 
в задоволенні скарги відмовлено.
 
Ухвала мотивована тим, що заявник пропустив строк на оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця. Крім того, суд по суті скарги зазначив, що здійснення виконавцем виконавчих дій належало до його компетенції, він здійснює їх в межах своїх повноважень та на підставі норм закону. На час звернення до суду із скаргою виконавчі провадження завершені. Перерахування коштів, що здійснені боржником 06 листопада 2023 року, мали місце у відкритих виконавчих провадженнях, які закінчені 09 листопада 
2023 року.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Ухвалу Святошинського районного суду Київської області від 27 січня 
2025 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд вказав, що перерахування спірних коштів державним виконавцем відбулося 06 листопада 2023 року, тому фактично заявник оскаржує дії, здійснені саме 06 листопада 2023 року, а не відмову повернути вказані кошти. І про ці дії він не міг не знати, оскільки сам ініціював сплату цих коштів.
 
Наступне написання заяви про повернення коштів, яке не передбачене жодною нормою закону, суд розцінив як спробу штучно змінити строк оскарження дій виконавця. Водночас фактично оскаржується дія, здійснена ним в листопаді 2023 року, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця пропущено, що є підставою для відмови в задоволенні скарги.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
12 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - Лазорко Р. Й. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року і ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заявник дізнався про своє порушене право щодо відмови державного виконавця повертати помилково сплачені кошти 30 травня 2024 року, коли отримав лист-відповідь Святошинського ВДВС, а скарга подана 08 червня 2024 року, тобто в строки, встановлені законом. Звертає увагу на те, що він не оскаржує перерахування коштів, які були здійснені 08 листопада 2024 року, а предметом оскарження є саме бездіяльність державного виконавця щодо неповернення цих коштів.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2025 року представнику 
 ОСОБА_1 - Лазорку Р. Й. поновлено строк на касаційне оскарження ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду м. Києва.
 
11 вересня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволеннюз таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
04 квітня 2024 року адвокат Лазорко Р. Й. виготовив в інтересах 
ОСОБА_1 заяву про повернення помилково сплачених коштів 
у виконавчих провадженнях № НОМЕР_2, № НОМЕР_1 у загальному розмірі 
109 625,05 грн.
 
10 травня 2024 року адвокат Лазорко Р. Й. в інтересах ОСОБА_1 подав адвокатський запит.
 
З відповіді на адвокатський запит Святошинського ВДВС від 21 травня 
2024 року № 102759 відомо, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа 
№ 2-612 від 25 вересня 2006 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу 
в розмірі 26 973,00 грн. 06 листопада 2023 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в розмірі 29 870,30 грн, з яких: 26 973,00 грн перераховано на рахунок ОСОБА_2 , 2 697,30 грн перераховано як виконавчий збір, 
200,00 грн перераховано як витрати виконавчого провадження. 09 листопада 2023 року державний виконавець виніс постанову про закінчення цього виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення боржником.
 
З вказаної відповіді також відомо, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 2-612 від 13 вересня 2006 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу. 06 листопада 2023 року боржник на депозитний рахунок відділу перерахував кошти в розмірі 79 754,75 грн, з яких: 72 322,50 грн перераховано на рахунок ОСОБА_2 , 7 232,25 грн перераховано як виконавчий збір, 
200,00 грн перераховано як витрати виконавчого провадження. 09 листопада 2023 року державний виконавець виніс постанову про закінчення цього виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення боржником.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що строк на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця пропущено, що є підставою для відмови 
в задоволенні скарги.
 
Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій з таких підстав.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, 
а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Тобто виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
 
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Водночас загальні права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження визначені в частині першій статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця 
у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
 
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Частинами першою - другою статті 449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.
 
Аналогічні норми містить частина п`ята статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
 
Аналіз вищезазначений норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено право особи на оскарження дій чи рішень органу виконавчої служби у 10-денний строк саме з моменту, коли така особа дізналася про порушення своїх прав діями або бездіяльністю посадових осіб органу виконавчої служби (приватним виконавцем), за винятком випадків оскарження постанови виконавця про відкладення провадження виконавчих дій.
 
У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав таке: «водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду 
у складі Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 Господарського процесуального кодексу України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що 
є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 14 серпня 
2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г».
 
Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 904/3734/20 зазначив, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у передбачений законом строк або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено саме 
з поважних причин.
 
В іншому випадку дії суду матимуть наслідком порушення права інших учасників спору, зокрема виконавця, дії якого оскаржуються, а також загальних засад судочинства (диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін).
 
Підсумовуючи наведене, слід дійти висновку про те, що у разі подання скарги 
з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.
 
Звертаючись до суду ОСОБА_1 у прохальній частині скарги просив визнати неправомірними дії Святошинського ВДВС щодо перерахування стягувачу ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 72 322,50 грн у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, а також зобов`язати Святошинський ВДВС повернути ОСОБА_1 помилково сплачені грошові кошти 
в загальному розмірі 109 625,00 грн.
 
Питання про поновлення строку на подання скарги заявник не порушував.
 
Із матеріалів справи відомо, що перерахування державним виконавцем спірних коштів відбулося 08 листопада 2023 року, тому фактично ОСОБА_1 оскаржує дії, здійснені саме 08 листопада 2023 року, а не відмову повернути вказані кошти. І про ці дії заявник не міг не знати, оскільки сам ініціював сплату цих коштів.
 
Ураховуючи, що заявнику було відомо про перерахування 08 листопада 
2023 року державним виконавцем спірних коштів, оскільки він сам ініціював сплату цих коштів, а також з огляду на звернення до суду зі скаргою 08 червня 2024 та відсутність поданого разом зі скаргою клопотання про поновлення строку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про пропуск заявником строків на звернення зі скаргою, передбачених пунктом «а» частини першої статті 449 ЦПК України.
 
Разом з тим суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що відповідно до абзацу другого частини другої статті 449 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, у разі подання скарги 
з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду, а тому суди зробили неправильний висновок про відмову 
в задоволенні скарги з цих підстав.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але суди допустили порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення неправильного рішення, ухвалу Святошинського районного суду 
м. Києва від 27 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 рокуслід скасувати й ухвалити у справі нове судове рішення про залишення скарги без розгляду.
 
Щодо судових витрат
 
Оскільки скасування судових рішень і ухвалення у справі нового судового рішення не вплинуло на обсяг вирішених вимог, розподіл судових витрат суд касаційної інстанції не здійснює.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - Лазорка Романа Йосифовича  задовольнити частково.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 27 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 рокускасувати 
й ухвалити у справі нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа - ОСОБА_2 , залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська        	
Судді: 	А. Ю. Зайцев        	
 	Є. В. Коротенко        	
 	В. М. Коротун        	
 	М. Ю. Тітов