Єдиний унікальний номер справи № 373/1224/25
Провадження № 22-ц/824/13975/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «БРАЙТ-К» на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БРАЙТ-К» до ОСОБА_1 , третя особа: акціонерне товариство «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

12 травня 2025 року позивач звернувся до Переяславського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 січня 2022 року між акціонерним товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 7/2373308 відповідно до умов якого банк надав, а позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 99 000,00 грн.
Відповідно до п.1.4 кредитного договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує процентну винагороду щомісячно, у розмірі 36,00% річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за кредитним договором, а також позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, у розмірі 1,35% у місяць від суми кредиту, зазначеної а п.1.2 Кредитного договору.
Відповідно до п.2.1 Кредитного договору встановлено, що з метою обслуговування кредиту банк відкриває позичальнику єдиний рахунок для погашення кредитної заборгованості № НОМЕР_1 .
Відповідно до п. 2.6 кредитного договору встановлено, що банк має право у будь-який час відступити всі, або частину своїх прав за договором, а також угодами про забезпечення, будь-якій третій особі повідомити такому реальному або потенційному цесіонарію, або іншій особі будь-яку інформацію про позичальника та третіх осіб, з якими укладено угоди про забезпечення, яка необхідна або яку банк вважатиме доцільною.
Банк виконав свої обов`язки за кредитним договором № 7/2373308 від 04 січня 2022 року належним чином. Відповідач порушує умови договору, не здійснює повернення кредиту згідно графіків платежів по кредиту.
18.12.2024 АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» уклали договір про відступлення права вимоги № 5-2024.
Відповідно до додатку №1 до договору про відступлення права вимоги від 18 грудня 2024 року відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № 7/2373308 від 04 лютого 2022 року, що був укладений між акціонерним Товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ОСОБА_1 .
18 лютого 2025 року відповідачу було направлено повідомлення про наявність простроченої заборгованості за кредитом станом на 23 грудня 2024 року. 
Зазначене повідомлення залишилось позичальником не виконаним.
У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язання по погашенню простроченої заборгованості протягом 1 календарного місяця з дати направлення повідомлення на підставі п. 2.3.5 правил 11.04.2025 відповідачу було направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії.
Зазначену вимогу позичальник не виконав.
На дату відступлення (23.12.2024) заборгованість за кредитним договором становила 139125 грн 79 коп., яка складається з: строкова заборгованість за тілом кредиту - 58960 грн 64 коп.; прострочена заборгованість за тілом кредиту - 9134 грн 69 коп.; заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом -1631 грн 01 коп.; заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом - 22614 грн 89 коп.; заборгованість за простроченими реструктуризованими процентами за користування кредитом - 20054 грн 56 коп.; заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості 1336 грн 50 коп.; прострочена заборгованість за комісією за обслуговування кредитної заборгованості - 17374 грн 50 коп.; прострочена заборгованість за реструктуризованою комісією за обслуговування кредитної заборгованості - 8019 грн 00 коп.
За період з 23 грудня 2024 року по 11 квітня 2025 року було нараховано: проценти за користування кредитом - 7464 грн 12 коп.; комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 5436 грн 00 коп.
За вказаний період боржником добровільно платежі не сплачувались.
Загальна заборгованість відповідача за кредитним договором відповідно до розрахунків заборгованості по кредитному договору № 7/2373308 від 04 січня 2022 року становить 151 935 грн 91 коп. яка складається з:
- заборгованості за тілом кредиту - 68095 грн 33 коп.;
- заборгованості за процентами за користування кредитом - 51764 грн 58 коп., заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості - 32076 грн 00 коп.
Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «БРАЙТ-К» заборгованість за кредитним договором №7/2373508 від 04.01.2022 у розмірі 151935 грн 91 коп. та витрати на судовий збір.
Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2025 року позов задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БРАЙТ-К» заборгованість по кредитному договору № 7/2373308 від 04 січня 2022 року у розмірі 68 095,33 грн. та судові витрати у розмірі 1 085, 47 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 04 липня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно оцінив надані докази щодо нарахованих процентів за користування кредитом і комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості. Позивач надав два розрахунки заборгованості та відповідні виписки з банківських рахунків, які підтверджують як надання кредиту, так і правильність нарахування процентів та комісій, проте суд дослідив лише один розрахунок і визнав його доказову силу недостатньою. Крім того, суд необґрунтовано визнав комісію за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною, не врахувавши, що умови Кредитного договору відповідають вимогам Закону України «Про споживче кредитування», а нарахування і погашення комісії підтверджено розрахунками та банківськими виписками. 
У зв`язку з зазначеним апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та простроченої заборгованості за комісією. Також просив вирішити питання про розподіл судових витрат.
22 серпня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшли пояснення.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судове засідання, призначене на 06 листопада 2025 року сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. 
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції. 
Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, в ході розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві представник позивач надав суду копію кредитного договору №7/2373308 від 04.01.2022 укладеного між Акціонерним товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ОСОБА_1 на суму 99000 грн 00 коп., строк договору 72 місяці - з 04.01.2022 по 03.01.2028 (включно).
Відповідно до п.1.4.1 Договору позичальник зобов`язаний сплачувати банку проценту винагороду, щомісячно, у розмірі 36,00% річних, починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за договором.
Відповідно до п.1.4.2 Договору позичальник зобов`язаний сплачувати комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно, у розмірі 1,35% від суми кредиту.
Відповідно до п.2.1.3 з метою обслуговування кредиту банк відкриває позичальнику єдиний рахунок для погашення кредитної заборгованості № НОМЕР_1 .
Відповідно до додатку №1 до кредитного договору №7/2373303 від 04.01.2020 (таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит) дата видачі кредиту - 99000 грн 00 коп.; проценти за користування кредитом -143737 грн 36 коп.; комісія за обслуговування кредитної заборгованості -96228 грн 00 коп.; реальна річна процентна ставка 70,92; загальна вартість кредиту - 338965 грн 35 коп.
Відповідно до платіжної інструкції №40938228-1 від 04 січня 2022 року АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» перерахував кошти у розмірі 99000 грн 00 коп. згідно кредитного договору №7/2373308 від 04.01.2022.
Відповідно до виписки з рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_1 за період з 04.01.2022 по 23.12.2024 на її рахунок 04.01.2022 зараховані кошти у розмірі 99000 грн 00 коп. на виконання умов договору №7/2373308 від 04.01.2022.
У такий спосіб, позивачем доведено належними, допустимими та достатніми доказами виникнення між первісним кредитором АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та відповідачем зобов`язальних правовідносин на умовах, зазначених у кредитному договорі.
У наданій копії документа, який представник позивача ідентифікує як розрахунок заборгованості по кредиту, наданому ОСОБА_1 , кредитний договір №7/2373308 від 04.01.2022, розрахунок станом на 23.12.2024, зазначені загальні суми боргу відповідно до курсу НБУ, еквівалент у гривні, а саме : рахунок простроченої заборгованості - 9134 грн 69 коп.; рахунок строкової заборгованості - 58960 грн 64 коп.; рахунок нарахованих відсотків - 1631 грн 01 коп.; рахунок прострочених відсотків - 22614 грн 89 коп.; рахунок простроченої комісії - 17374 грн 50 коп.; загальна сума реструктуризації по простроченій комісії - 8019 грн 00 коп.; загальна сума реструктуризації по простроченим відсоткам - 20054 грн 56 коп.; рахунок комісії - 1336 грн 50 коп.; загальна сума боргу до стягнення - 139125 грн 79 коп.
Відповідно до п.2.6 кредитного договору встановлено, що банк має право у будь-який час відступити всі, або частину своїх прав за договором, а також угодами про забезпечення, будь-якій третій особі повідомити такому реальному або потенційному цесіонарію або іншій особі будь-яку інформацію про позичальника та третіх осіб, з якими укладено угоди про забезпечення , яка необхідна або яку банк вважатиме доцільною.
18.12.2024 між ТОВ «ФК «БРАЙТ-К та АК «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» був укладений договір про відступлення прав вимоги №5-2024, згідно з умовами якого АК «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» відступив ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №7/2373308 у розмірі 139125 грн 79 коп., що підтверджується додатком №1 до договору про відступлення права вимоги №5-2024 від 18 грудня 2024 (реєстр прав вимог №2 від 23 грудня 2024 року.)
Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 11 квітня 2025 року за кредитним договором №7/2373308 від 04.02.2022 за період з 22.12.2024 по 11.04.2025 (включно) сума нарахованих процентів ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» становить 7464 грн 12 коп.; сума нарахованої комісії - 5346 грн 00 коп.
Відповідно до платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 14836 від 24.12.2024 ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» перерахувало кошти у розмірі 1065609 грн 74 коп. АТ «БАНК ФОРВАРД» за відступлення права вимоги.
Кредитодавець виконав вимоги частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», направив відповідачу повідомлення про наявність простроченої заборгованості за кредитом та вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії.
У такий спосіб, судом встановлено, що право вимоги за Кредитним договором № 7/2373398, укладеним 04.01.2022 між АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «ФК «БРАЙТ-К».
Суд першої інстанції, відмовляючи частково у задоволенні позовних вимог (щодо стягнення відсотків та комісії), виходив із того, що позивач не надав належних і достовірних доказів щодо розміру заборгованості за користування кредитом, простроченими та реструктуризованими процентами, а також за простроченими комісіями, оскільки наданий «розрахунок боргу» не містив детальної інформації про дати платежів, періоди нарахування та підстави нарахування цих сум. На підтвердження суми боргу представник позивача надав суду копію документа, яку він ідентифікує як розрахунок заборгованості по кредиту, в якому зазначені загальні суми складових боргу. Позивачем не надано жодних доказів про те, що комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості включала в себе додаткові послуги, які надавалися поза межами інформування про стан кредитної заборгованості, яку споживач має право вимагати безоплатно один раз на місяць. Крім того, у матеріалах справи відсутній договір про реструктуризацію заборгованості, що унеможливлює перевірку правомірності заявлених до стягнення сум, а відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» та практики Верховного Суду, деякі положення договору, зокрема щодо плати за надання інформації, є нікчемними або підлягають корекції, що обмежує підстави для стягнення заявлених позивачем сум.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими погоджується колегія суддів апеляційного суду щодо розгляду частини вимог, якими задоволено позов. 
Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (комісія за обслуговування кредиту) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Судом встановлено, що умовами Кредитного договору від 04 січня 2022 року № 7/2373308, а саме п.1.4.2 Договору передбачено, щопозичальник зобов`язаний сплачувати банку комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (надалі - комісія): щомісячно, в розмірі 1.35% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. Договору. V Підписанням Договору Позичальник замовляє у Банку супровідні послуги з обслуговування кредитної заборгованості, що включає в себе: послуги з розрахунку суми чергового та наступних платежів, списання та зарахування коштів з метою погашення заборгованості, розрахунково-касове обслуговування заборгованості за Договором та надання інформаційно-консультаційних послуг, під якими розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через системи дистанційного обслуговування в режимі 24/7 та через Довідковий центр Банку, інформування Позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування Позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. 
Позивачем надано до суду Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за період з 04 січня 2022 року, розрахований на перед до 03 січня 2028 року (а.с. 19-21); розрахунок заборгованості по кредиту на 23 грудня 2024 рік (а.с. 24); розрахунок заборгованості станом на 11 квітня 2025 року (а.с. 25) та Виписки з рахунку за період з 04 січня 2022 року по 23 грудня 2024 року (а.с. 26-50).
У поданих матеріалах позивач посилається на нарахування заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості та/або простроченою комісією. Водночас долучені документи не містять відомостей щодо складу зазначеної комісії, порядку її розрахунку та підстав для її нарахування.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази звернення боржника до банківської установи з метою ініціювання отримання будь-яких додаткових послуг, що виходять за межі інформування про стан кредитної заборгованості, яке споживач мав право отримувати безоплатно один раз на місяць. Зокрема, відсутні підтвердження як первинного, так і повторного звернення споживача із зазначенням суті вимог (додаткові послуги з якими міг звернутися споживач), а також докази надання банком відповідей або вчинення ним будь-яких дій у відповідь на такі звернення.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов обов`язок доведення наявності заборгованості та підтвердження її складових (сум боргу, відсотків, комісії, тощо) покладається на позивача. Крім того доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
Отже, декларативне зазначення позивачем розміру відсотків та комісії без надання можливості їх перевірки належними та допустимими доказами не може вважатися належним обґрунтуванням заявлених позовних вимог. За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відповідних складових заборгованості. Водночас колегія суддів зазначає, що така позиція суду першої інстанції не може бути повністю підтримана, оскільки щодо наявності та розміру заборгованості за відсотками апеляційний суд дійшов інших висновків, встановивши наявність належних та допустимих доказів, які підтверджують їх нарахування за період після відступлення права вимоги.
Однак, колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що подані ним виписки по рахунках є достатнім підтвердженням складових заборгованості, а саме відсотків. Суд погоджується з тим, що надані виписки є належними документами, але надані виписки лише відображають операції, здійснені банком, однак самі по собі не розкривають підстав, порядку нарахування та складу відповідних нарахувань заборгованості, що унеможливлює перевірку їх правомірності та обґрунтованості. Виписки по рахунках не містять відомостей щодо періоду, за який здійснювалося нарахування відсотків, порядку та методики їх розрахунку, а також даних про суми заборгованості, від яких такі відсотки обчислювалися. Вказана інформація у виписках відсутня.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано обставин щодо наявності двох окремих періодів нарахування заборгованості та її складових - до відступлення права вимоги та після такого відступлення.
Як убачається з матеріалів справи, 18 грудня 2024 року між АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» та ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» укладено договір про відступлення права вимоги № 5-2024. Відтак нарахування заборгованості після 23 грудня 2024 року здійснювалося вже новим кредитором.
Зокрема, за період з 23 грудня 2024 року по 11 квітня 2025 року ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» нараховано проценти за користування кредитом у розмірі 7 464,12 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 11 квітня 2025 року за кредитним договором № 7/2373308 від 04.02.2022 за період з 22 грудня 2024 року по 11 квітня 2025 року (включно), в якому зазначено, що сума нарахованих процентів становить 7 464,12 грн.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» «Первинні документи та регістри бухгалтерського обліку»: Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Оскільки до позовної заяви не долучено належних і допустимих доказів, що підтверджують розрахунок відсотків первинним кредитором за період до 23 грудня 2024 року, та неможливо встановити складові таких відсотків і порядок їх нарахування до моменту відступлення прав вимоги, суд позбавлений можливості здійснити їх стягнення. Відсутність первинних бухгалтерських документів та розрахунків первісного кредитора унеможливлює перевірку правомірності заявлених сум.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем за кредитним договором не надано первинних документів, які б підтверджували суму нарахованих відсотків за зазначений період, а відтак вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.
Разом із тим, апеляційний суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок заборгованості станом на 11 квітня 2025 року за кредитним договором № 7/2373308 від 04.02.2022 за період з 22.12.2024 по 11.04.2025 (включно), відповідно до якого сума нарахованих процентів ТОВ «ФК «БРАЙТ-К» становить 7 464,12 грн, відповідає умовам кредитного договору та вимогам закону. У зв`язку з цим колегія суддів приймає зазначений розрахунок як належний та допустимий доказ.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2025 року та ухвалити нове про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 7/2373308 від 04 січня 2022 року у загальному розмірі 75 559,45 грн, яка складається з: 58 960,64 грн - строкова заборгованість за тілом кредиту; 9 134,69 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту; 7 464,12 грн - заборгованість за нарахованими відсотками.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене, відповідному коригуванню підлягає і судовий збір, який стягується з відповідача на користь позивача.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог (на 49,73%) з відповідача необхідно стягнути на користь позивача відшкодування судових витрат щодо сплати судового збору, понесених позивачем у суді першої та другої інстанцій у загальному розмірі 3 011, 65 грн (2 422,40 грн (перша інстанція) + 3 633,60 грн (друга інстанція) = 6056,00 * 49,73 %).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «БРАЙТ-К» задовольнити частково.
Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2025 року змінити та ухвалити нове.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БРАЙТ-К» (код ЄДРПОУ 41874691, адреса місцезнаходження: вул. Гніздовського Якова, буд. 1, м. Київ, 02094) заборгованість по кредитному договору № 7/2373308 від 04 січня 2022 року у розмірі 75 559 (сімдесят п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн 45 коп. 
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «БРАЙТ-К» (код ЄДРПОУ 41874691, адреса місцезнаходження: вул. Гніздовського Якова, буд. 1, м. Київ, 02094) судові витрати, понесені позивачем у суді першої та другої інстанцій у загальному розмірі 3 011 (три тисячі одинадцять) 65 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько