ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2026 р. Справа№ 910/5386/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Пономаренка Є.Ю.
суддів: Барсук М.А. 
Руденко М.А. 

при секретарі судового засідання Муковоз В.І., 
за участю представників:
від позивача – Король Д.В.,
від відповідача – Мосійчук О.В., 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 у справі №910/5386/25 (суддя Усатенко І.В., повне рішення складено – 11.11.2025) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Енол” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” про визнання недійсним договору.
встановив наступне.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Енол” звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” про визнання недійсним договору № 22/10-1 від 11.10.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю підпису на договорі з боку позивача та відсутністю повноважень на підписання договору у представника відповідача.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 у справі №910/5386/25 у задоволенні позову відмовлено.
Так, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір № 22/10-1 від 11.10.2024 є неукладеним, сторонами не виконувався (як вказав суд - в ході розгляду справи обома сторонами зазначено, що поставка за накладною № 47 від 22.10.2024 відбулась не в рамках договору № 22/10-1 від 11.10.2024), а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення в частині встановлення судом обставин неукладеності договору.
Апеляційна скарга мотивована вчиненням сторонами дій, спрямованих на виконання договору, що, за доводами скаржника, свідчить про його укладеність. 
В судовому засіданні 26.01.2026 представником апелянта заявлено клопотання про витребування доказів.
Колегія суддів, дійшла висновку про залишення його без розгляду, з огляду на наступне. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 у справі №910/5386/25.
При цьому, вказаною ухвалою учасникам справи встановлено строк для подання відзивів, заперечень на апеляційну скаргу та інших заяв/клопотань протягом 15 днів з моменту отримання даної ухвали.
Зазначена ухвала була отримана відповідачем 10.12.2025 о 19:29, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу. 
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (абз. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України).
Отже, з 12.12.2025 розпочався перебіг, встановленого судом, 15-тиденного строку для подання, зокрема, клопотань.
Відповідно 26.12.2025 вказаний строк сплив.
Клопотання про витребування доказів було заявлено апелянтом 26.01.2026, тобто із пропуском 15-тиденного строку. 
При цьому, про поважність причин неподання вказаного клопотання у встановлений судом строк, заявник не вказав.
Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, оскільки клопотання про витребування доказів було подано апелянтом після закінчення, встановленого, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 у справі №910/5386/25, 15-тиденного строку, воно не може бути розглянуто та залишається судом без розгляду.
Крім цього, позивачем подано до суду клопотання про залишення відповіді на відзив відповідача без розгляду, оскільки він фактично є доповненням до апеляційної скарги, поданим поза межами строку, встановленого ГПК України на його подання.
Колегією суддів у судовому засіданні 26.01.2026 відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки процесуальним законом не встановлено строку для подання відповіді на відзив та по суті така заява не є доповненням до апеляційної скарги, про що вказує позивач.
В судовому засіданні представник апелянта – відповідача у справі підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову, з наступних підстав.
До матеріалів справи позивачем долучено копію договору поставки № 22/10-1 від 11.10.2024, згідно якого постачальником є Товариство з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т”, а покупцем - Товариство з обмеженою відповідальністю “Енол”.
Вказаним договором передбачено, що постачальник зобов`язується передати у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар, загальна кількість, часткове співвідношення, одиниця виміру та загальна ціна яких визначена сторонами у специфікації або іншому документі, в тому числі накладній, що є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.1 договору).
Згідно п. 8.1 договору, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Договір може бути укладений шляхом обміну факсограмами.
Долучена до матеріалів справи копія договору № 22/10-1 від 11.10.2024 підписана та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” (відповідача), з боку позивача підпис та відтиск печатки відсутній.
До матеріалів справи долучено як додаток № 1 до договору № 22/10-1 від 11.10.2024 специфікацію № 1 на поставку колючого дроту оцинкованого у кількості 648 бухт. Специфікація з боку позивача також не підписана.
До матеріалів справи долучено видаткову накладну № 47 від 22.10.2024 на поставку товару вартістю 3272397,41 грн, підписану та скріплену печатками Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” (постачальника) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Енол” (покупця). Підставою вказано договір №22/10-1 від 11.10.2024.
Позивач просить визнати недійсним договір № 22/10-1 від 11.10.2024, оскільки, він ним не підписувався.
Також, позивач вказує, що зі змісту договору, видаткової накладної №47 від 22 жовтня 2024, ТТН №47 від 22.10.2024, вбачається, що від імені ТОВ “Інгул-Т” вони підписані заступником директора Трухіним Олександром Владиславовичем, який діє на підставі Статуту.
Водночас, Статутом ТОВ “Інгул-Т” не передбачені повноваження заступника директора діяти від імені цієї юридичної особи без довіреності.
За доводами позивача, зі змісту ТТН №47 від 22.10.2024 не вбачається, що ТОВ “Енол” було прийнято товар (Колючий дріт оцинкований Концертина діаметр бухти 1100мм, 7 класів) кількістю 648 бухт, загальною вартістю 3 272 397,41 грн з ПДВ.
Позивач зазначає, що зазначене свідчить про недосягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов, а надані ТОВ “Інгул-Т” документи не свідчать про поставку товару.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір № 22/10-1 від 11.10.2024 є неукладеним, сторонами не виконувався (як вказав суд - в ході розгляду справи обома сторонами зазначено, що поставка за накладною № 47 від 22.10.2024 відбулась не в рамках договору № 22/10-1 від 11.10.2024), а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.
Колегія суддів не погоджується із наведеним в оскаржуваному рішенні мотивуванням відмови у задоволенні позову, враховуючи наступне.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).
Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до абзацу першого статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.
Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.
Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.
Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.
Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.
Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.
В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.
Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17).
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).
Укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.
Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.
Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 
Засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису.
Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Отже, відсутність підпису сторони на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відсутність підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.
Як вже було вказано, долучена до матеріалів справи копія договору № 22/10-1 від 11.10.2024 підписана та скріплена печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” (відповідача), з боку позивача підпис та відтиск печатки відсутній.
Крім цього, до матеріалів справи долучено як додаток № 1 до договору №22/10-1 від 11.10.2024 специфікацію № 1 на поставку колючого дроту оцинкованого у кількості 648 бухт. Специфікація з боку позивача також не підписана.
ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.
В матеріалах справи наявна видаткова накладна № 47 від 22.10.2024 на поставку товару вартістю 3272397,41 грн, підписана та скріплена печатками Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” (постачальника) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Енол” (покупця). Підставою вказано договір № 22/10-1 від 11.10.2024.
Вказана видаткова накладна не містить жодних зауважень чи заперечень з боку покупця щодо якості, кількості або вартості отриманого від відповідача товару, оформлення та повноти відображення відомостей щодо господарської операції з поставки позивачу товару, та відсутні будь-яких зауважень зі сторони Покупця – ТОВ “Енол” щодо підписання видаткової накладної заступником директора ТОВ “Інгул-Т” Трухіним О.В.
Крім того, фактом підтвердження отримання ТОВ “Енол” поставленого ТОВ “Інгул-Т” товару за Договором поставки № 22/10-1 від 11.10.2024 на суму 3 272 397,41 грн. є податкова накладна № 62 від 22.10.2024, затверджена ТОВ “Енол” та підписана електронною печаткою в електронному документообігу директором Лагода Олександром Степановичем (копія наявна в матеріалах справи, т. 1, а.с. 13). 
Отже, вказані документи підтверджують виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару та прийняття його позивачем.
При цьому, така поставка відбулась саме на виконання умов договору поставки № 22/10-1 від 11.10.2024, враховуючи посилання на нього у видатковій накладній № 47 від 22.10.2024.
В свою чергу, висновки суду першої інстанції про те, що в ході розгляду справи обома сторонами зазначено, що поставка за накладною № 47 від 22.10.2024 відбулась не в рамках договору № 22/10-1 від 11.10.2024, спростовуються матеріалами справи та заперечуються відповідачем.
Так, в жодних поясненнях Відповідача не містилось будь-яких посилань про не укладеність Договору № 22/10-1 від 11.10.2024, та того, що поставка товару за накладною № 47 від 22.10.2024 відбулась не в рамках договору № 22/10-1 від 11.10.2024. 
Натомість позиція Відповідача зводилась до того, що вчинення конклюдентних дій шляхом отримання товару позивачем від відповідача на підставі зазначеної вище видаткової накладної та реєстрація податкової накладної – свідчить про укладеність такого Договору.
Таким чином, наведені докази свідчать про виконання договору сторонами, тобто такий правочин є дійсним, а висновки суду першої інстанції щодо його неукладеності – невірними.
Щодо заперечень позивача проти наявності повноважень у заступника директора ТОВ “Інгул-Т” Трухіна О.В. на підписання договору та видаткової накладної № 47 від 22.10.2024, Суд зазначає наступне.
Так, відповідачем разом з відзивом на позовну заяву надано копію Наказу №2-К від 01.02.2010 про призначення Трухіна О.В. на посаду заступника директора ТОВ “Інгул-Т” з наданням повноважень встановлених Статутом для директора.
Слід також зазначити, що позивач не довів того, яким чином відсутність повноважень у заступника директора відповідача впливає на обставини прийняття ТОВ “Енол” товару за видатковою накладною, з огляду на не висловлення жодних заперечень самим відповідачем стосовно передачі товару не уповноваженою особою позивачу. 
Більше того, позивач при підписанні накладної мав пересвідчитись в належності повноважень представника контрагента та визначитись з прийняттям товару. Останній було прийнято.
Будь – яких зауважень, зокрема, щодо вказаної в накладній підстави поставки – договору № 22/10-1 від 11.10.2024 не зазначено.
З огляду на викладене, підстави вважати неукладеним договір поставки №22/10-1 від 11.10.2024 відсутні.
Наявності підстав для недійсності наведеного правочину колегією суддів також не встановлено. 
Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню, з підстав, наведених у даній постанові.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України). 
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав відмови у задволенні позову. В решті рішення – залишається без змін.
Враховуючи задоволення апеляційної скарги витрати по сплаті судового збору за її подання відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 у справі №910/5386/25 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 у справі №910/5386/25 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. У решті рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 у справі №910/5386/25 залишити без змін.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енол” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Інгул-Т” 3 633, 60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена: 05.02.2026 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко 

Судді М.А. Барсук

М.А. Руденко