Справа №584/940/22 	Головуючий у суді у 1 інстанції -  ОСОБА_1 	
Номер провадження 11-кп/816/467/26 	Суддя-доповідач -  ОСОБА_2  	
Категорія -  	  	

ВИРОК
Іменем України

28 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі: 
судді-доповідача - ОСОБА_3 , 
суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
з участю секретаря судового засідання – ОСОБА_6 ,
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 584/940/22 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_7 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 05.06.2025, за яким 

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Тростянець Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 435-1, ч. 1 ст. 436-1, ч. 1 ст. 436-2 КК України,

учасників судового провадження:
прокурора – ОСОБА_9 ,
обвинуваченого – ОСОБА_10 ,
захисника – адвоката ОСОБА_11 , 

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та вирішення питання про долю речових доказів у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_10 засудженим та призначити йому покарання: за ч. 1 ст. 435-1 КК у виді позбавлення волі строком 5 років; за ч. 1 ст. 436-1 КК у виді позбавлення волі строком 4 роки без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 436-2 КК у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна. В порядку ч. 1 ст. 96-1 КК застосувати спеціальну конфіскацію до мобільного телефону. В іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обґрунтовані тим, що суд необґрунтовано застосував ст. 75 КК, не взяв до уваги характер та тяжкість вчинених злочинів, які мають підвищену суспільну небезпечність, вчинення їх у стані алкогольного сп`яніння та відсутність щирого каяття. Крім того, суд безпідставно не застосував спеціальну конфіскацію до мобільного телефону як знаряддя вчинення злочину.
Вироком Путивльського районного суду Сумської області від 05.06.2025 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 435-1, ч. 1 ст. 436-1, ч. 1 ст. 436-2 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 435-1 КК у виді обмеження волі строком 4 роки; за ч. 1 ст. 436-1 КК у виді обмеження волі строком 2 роки без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 436-2 КК у виді пробаційного нагляду строком 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 призначене остаточне покарання у виді обмеження волі строком 4 роки без конфіскації майна. На підставі ст. 75, 76 КК ОСОБА_13 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки та покладенням на нього обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Згідно вироку, на початку 2022 р. ОСОБА_10 , діючи умисно, знаходячись за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , використовуючи свій мобільний телефон «Redmi Note 4», під`єднаний до мережі Інтернет, та власний обліковий профіль користувача соціальної мережі «Facebook», зайшов на сторінку групи «Рождённый в СССР» за посиланням, на якому міститься відеозапис з гімном СРСР та зображенням гімну СРСР, під яким ОСОБА_10 здійснив відмітку на графічному значку «чудово».
22.02.2022 ОСОБА_10 , діючи умисно, знаходячись за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , використовуючи свій мобільний телефон «Redmi Note 4», під`єднаний до мережі Інтернет, та власний обліковий профіль користувача соціальної мережі «Facebook» розмістив – публічно використав на власному обліковому профілю користувача відеозапис спільноти «Смех без границ» з поздоровленням з радянським святом «23 лютого – день захисника вітчизни», де містяться зображення з поєднанням серпа, молота і п`ятикутної зірки. Під даною публікацією ОСОБА_10 здійснив відмітку на графічному значку «чудово». 
19.08.2022 близько 20 год. 20 хв. ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, підійшов до буд. АДРЕСА_1 , постукав у ворота зазначено будинку, після чого до нього вийшов військовослужбовець ЗСУ ОСОБА_14 , який здійснював заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, та якого ОСОБА_10 сприйняв, як військовослужбовця з яким напередодні у нього стався словесний конфлікт.
Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_10 умисно облив бензином ОСОБА_14 та, тримаючи у руці запальничку, запалив її та висловив на адресу ОСОБА_14 погрозу вбивством, супроводжуючи свої дії нецензурною лайкою, тобто виразив намір позбавити його життя. Побачивши це, ОСОБА_14 сприйняв висловлювання та вказані дії ОСОБА_10 як залякування позбавленням життя, при цьому перебування останнього з явними ознаками алкогольного сп`яніння та у збудженому стані, надало потерпілому реальні підстави побоюватись здійснення цієї погрози і об`єктивно сприймалися потерпілим як реальна небезпека для життя.
19.08.2022 близько 20 год. 20 хв. ОСОБА_10 , діючи умисно, висловився про те, що Автономна Республіка Крим є частиною території рф. Крім цього, останній почав висловлюватися про те, що підтримує дії президента рф щодо воєнних дій на території України та те, що чекає на військовослужбовців рф.
Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 435-1, ч. 1 ст. 436-1, ч. 1 ст. 436-2 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого ОСОБА_10 внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.
Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.
Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.
Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який раніше не судимий, не одружений, працевлаштований, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем роботи – позитивно.
Крім того, суд урахував відсутність претензій з боку потерпілого, а також обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, обставини, що його обтяжують, а саме: вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з виконанням потерпілим службових обов`язків, із використанням умов воєнного стану та у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання в межах санкцій відповідних статей КК у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 435-1 та ч. 1 ст. 436-1 КК, а також у виді пробаційного нагляду за ч. 1 ст. 436-2 КК, яке, на думку колегії суддів, відповідає меті покарання, принципам гуманності та справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, а також тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що в цьому провадженні відсутнє щире каяття обвинуваченого, так як таке каяття носить формальний характер і не може бути визнане обставиною, яка пом`якшує його покарання, оскільки окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, розкаяння передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків правопорушення, намаганні відшкодувати завдані збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Проте, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що ОСОБА_10 намагався виправити наслідки вчиненого, і які конкретні дії для цього вживав.
Водночас, незважаючи на відсутність щирого каяття, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 та призначення йому покарання у виді позбавлення волі, оскільки таке рішення не відповідало б засадам виваженості покарання. Вказаний принцип передбачає дотримання розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Втручання держави у приватне життя особи повинно бути законним, несвавільним, пропорційним і не створювати для неї надмірного тягаря, а спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальним інтересом і захистом основоположних прав людини.
Поряд із цим є обґрунтованими та заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом першої інстанції закону, який не підлягав застосуванню – ст. 75 КК.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування (ст. 74 і 75 КК). Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.
З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді обмеження волі, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, рішення про звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням ухвалено з урахуванням даних про особу обвинуваченого, обставин, характеру та ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а також обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, тобто фактично з огляду на ті самі обставини, які були покладені судом в основу визначення виду та розміру покарання.
Однак вказані висновки місцевого суду не відповідають вимогам ст. 65, 75 КК, оскільки суд першої інстанції так і не зазначив, у чому ж саме полягає його висновок про можливість виправлення ОСОБА_10 без реального відбуття покарання та доцільність застосування до останнього положень ст. 75 КК.
Звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суд першої інстанції належним чином не мотивував прийняте рішення, фактично не врахувавши ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які, хоча й віднесені відповідно ст. 12 КК до категорії нетяжких, однак за своїм характером та способом вчинення свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчинених діянь.
Суд не надав належної оцінки тому, що обвинувачений вчинив кілька діянь, що становлять публічне використання символіки комуністичного тоталітарного режиму. Після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, незважаючи на військові дії, обвинувачений погрожував вбивством військовослужбовцю, який виконував заходи із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, а також визнавав правомірною тимчасову окупацію частини території України. Такі дії, за своєю суттю і способом вчинення, мають високий ступінь суспільної небезпечності, оскільки ставлять під загрозу безпеку держави та порушують громадський порядок у період воєнного стану.
Таким чином, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням за вчинення таких діянь із встановленням іспитового строку за наявних обставин не забезпечує реалізацію цілей покарання, не враховує підвищену суспільну небезпеку його поведінки та не сприяє формуванню у громадян чіткої думки про невідворотність і справедливість покарання за подібні дії. Такий підхід ставить під сумнів ефективність інституту ст. 75 КК і може зменшувати його превентивну та виховну функцію.
Враховуючи те, що наведені обставини значно підвищують суспільну небезпечність як особи обвинуваченого, так і вчинених ним кримінальних правопорушень, то самі собою певні позитивні дані про обвинуваченого не є достатніми підставами для обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без відбування покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76 КК, так як враховуючи особу обвинуваченого, ступінь тяжкості і характер вчинених кримінальних правопорушень, а також інші обставини кримінального провадження, зазначені у вироку обставини не є, в даному конкретному випадку такими, на підставі яких можна дійти однозначного, безсумнівного та беззаперечного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання шляхом звільнення від його відбуття з випробуванням.
Є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню твердження апеляційної скарги щодо іншого допущенного судом першої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, так як кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 436-1 КК, були вчинені обвинуваченим за допомогою мобільного телефону «Redmi Not4» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , а відтак він був використаний для вчинення умисного злочину, передбаченого ч. 1 ст. 436-1 КК, за який встановлено основне покарання у виді позбавлення волі, і є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно ч. 1 ст. 96-1 КК, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а згідно п. 1 ч. 2 цієї статті спеціальна конфіскація застосовується на підставі обвинувального вироку суду. При цьому спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо майно було підшукано, виготовлено, пристосовано або використано як засоби чи знаряддя вчинення злочину (п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК).
Згідно приписів ч. 9 ст. 100 КПК питання про спеціальну конфіскацію вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому майно, яке підшукане, виготовлене, пристосоване або використане як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються.
Разом з тим, суд першої інстанції, ухваливши обвинувальний вирок відносно ОСОБА_10 , не дотримався вказаних вище вимог закону та ухвалив необґрунтоване і невмотивоване рішення про повернення зазначеного мобільного телефону обвинуваченому як речового доказу, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 цього Кодексу неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є застосування закону, який не підлягав застосуванню.
Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК передбачено, що у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду в частині звільнення від відбування покарання та рішення щодо речових доказів у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_10 засудженим до призначеного судом першої інстанції покарання, а також застосувати спеціальну конфіскацію, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу прокурора.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 420, п. 15 ст. 615 КПК України, – 

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Путивльського районного суду Сумської області від 05.06.2025 відносно ОСОБА_15 скасувати в частині звільнення від відбування покарання та рішення щодо речових доказів у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити новий вирок.
ОСОБА_16 вважати засудженим за ч. 1 ст. 435-1, ч. 1 ст. 436-1, ч. 1 ст. 436-2 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання:
- за ч. 1 ст. 435-1 КК України у виді обмеження волі строком чотири роки;
- за ч. 1 ст. 436-1 КК України у виді обмеження волі строком два роки без конфіскації майна;
- за ч. 1 ст. 436-2 КК України у виді пробаційного нагляду строком один рік з покладенням обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді обмеження волі строком чотири роки без конфіскації майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_17 рахувати з моменту його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.
На підставі ст. 96-1 і 96-2 КК України, ст. 100 КПК України застосувати спеціальну конфіскацію, а саме: примусово безоплатно вилучити у власність держави як засіб вчинення злочину мобільний телефон «Redmi Not4» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 .
В іншій частині вирок Путивльського районного суду Сумської області від 05.06.2025 залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.
Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору і не пізніше наступного дня після його ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні. 

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5