ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року 
м. Київ

справа № 400/1773/25
адміністративне провадження № К/990/42626/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Стародуба О.П. та Чиркіна С.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу
за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі відділу охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради, Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації
до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон»
про зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів Ступакової І.Г., Бітова А.І., Лук`янчук О.В.) від 16 вересня 2025 року
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У лютому 2025 року заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Відділу охорони культурної спадщини Управління з питань культури та охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради (далі - Відділ охорони культурної спадщини), Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної військової адміністрації (далі - Управління культури, національностей та релігій) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» (далі - ТОВ СП «Нібулон», відповідач), в якому просив зобов`язати відповідача привести пам`ятку архітектури місцевого значення «Житловий будинок ХІХ століття» на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві до належного стану шляхом проведення відновлювальних та ремонтно-реставраційних робіт.
2. На обґрунтування позовних вимог Прокурор зазначав, що будинок на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві є пам`яткою архітектури місцевого значення (охоронний № 180-Мк) та занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. ТОВ СП «Нібулон» як власник пам`ятки уклало 07 липня 2010 року з Управлінням культури, національностей та релігій охоронний договір № 1/2010, проте своєчасно не проводить ремонтно-реставраційних робіт цієї пам`ятки, яка перебуває у незадовільному стані (тріщини на стінах, вивітрювання кладки та руйнування штукатурного шару) та знаходиться під загрозою знищення. Відділ охорони культурної спадщини та Управління культури, національностей та релігій Миколаївської ОВА не вжили заходів для примусового виконання ТОВ СП «Нібулон» своїх обов`язків за охоронним договором, обмежилися лише листуванням. Тривала бездіяльність та незвернення зазначених органів охорони культурної спадщини до суду з позовом до власника пам`ятки архітектури про зобов`язання здійснити ремонтно-реставраційні роботи дає Прокурору підстави для представництва інтересів держави у суді згідно зі статтею 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII).
3. Відповідач не визнав позов, у відзиві зазначав, що метою придбання ним двоповерховної будівлі на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві було будівництво офісного центру, що включало знесення будівлі та збереження і реставрацію виключно головного (чільного) фасаду. ТОВ СП «Нібулон» виконало можливі дії щодо проєктування та майбутнього будівництва сучасного офісного центру зі збереженням автентичності та реставрацією головного (чільного) фасаду пам`ятки архітектури місцевого значення, проте Відділ охорони культурної спадщини не погоджує містобудівне обґрунтування будівництва офісного центру. Покликаючись на збитки після початку повномасштабного вторгнення рф до України і те, що Миколаїв знаходиться в зоні можливих бойових дій, на думку відповідача, проведення будь-яких відновлювальних та ремонтно-реставраційних дій будівлі на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві є недоцільним, небезпечним та передчасним. Також ТОВ СП «Нібулон» вважає, що позовна вимога Прокурора має загальний характер, не враховує технічних особливостей будівлі «Житловий будинок ХІХ століття» та реального стану, в якому перебуває зазначена пам`ятка. Крім того, Прокурор обрав неефективний спосіб захисту та пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки з моменту укладення охоронного договору (2010 рік) до 2020 року не цікавився відсутністю ремонтно-реставраційних робіт та доведенням пам`ятки до занедбаного стану; лише починаючи з 2020 року до відповідача почали надходити листи та звернення Відділу охорони культурної спадщини, а листом від 10 листопада 2021 року № 113/4 вказаний Відділ повідомив Прокурора про стан дотримання ТОВ СП «Нібулон» вимог пам`ятко-охоронного законодавства. Також в 2020 році Відділ охорони культурної спадщини склав акти візуального обстеження пам`ятки та довідку за результатами постійного моніторингу, яку Прокурор долучив до позовної заяви.
4. Прокурор у відповіді на відзив вказував на те, що не пропустив строк звернення до суду, оскільки ТОВ СП «Нібулон» вчиняє триваюче правопорушення - пам`ятка архітектури місцевого значення перебуває у незадовільному стані та потребує проведення відновлювальних і ремонтно-реставраційних робіт, а зобов`язання відповідача привести пам`ятку до належного стану є ефективним способом судового захисту.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
5. Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 10 червня 2025 року задовольнив позов.
6. Суд першої інстанції виходив з того, що позов Прокурора спрямований на забезпечення захисту об`єкта культурної спадщини, який знаходиться у незадовільному технічному стані з 2019 року, а ТОВ СП «Нібулон» з моменту набуття об`єкта у власність не вжив будь-яких заходів щодо утримання пам`ятки; режим воєнного стану не звільняє відповідача від обов`язку вживати заходи щодо збереження пам`ятки.
7. П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 16 вересня 2025 року скасував рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року, закрив провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
8. Суд апеляційної інстанції, керуючись, зокрема правовою позицією Верховного Суду, сформульованою у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 420/28679/23, дійшов висновку, що Відділ охорони культурної спадщини та/або Управління культури, національностей та релігій не наділені правом звернення до суду з подібним позовом, а тому таке право відсутнє й у Прокурора.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
9. Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, заступник керівника Одеської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року та залишити в силі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року.
10. На обґрунтування касаційної скарги заступник керівника Одеської обласної прокуратури зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив пункт 1 частини першої статті 238 КАС України та не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», викладені у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 та від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, і правову позицію, висловлену Верховним Судом у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17 та від 25 лютого 2021 року у справі № 912/9/20 про те, що нормативно-правові акти не можуть обмежувати перелік предметів і підстав позовів для центральних органів виконавчої влади; висновки щодо застосування пункту 4 частини першої статті 19 КАС України у подібних правовідносинах, що виникають з приводу адміністративних договорів, викладені у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 806/1536/18, від 06 грудня 2023 року у справі № 380/4498/20, від 08 травня 2024 року у справі № 240/17530/23, від 20 січня 2025 року у справі № 120/10793/22, від 14 лютого 2025 року у справі № 380/9422/21. Крім того, апеляційний суд не врахував висновки щодо застосування частини другої статті 6 Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-III) у питанні права прокурора звертатися до суду в інтересах держави в особі органів охорони культурної спадщини, викладені у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 160/13338/20, від 02 вересня 2021 року у справі № 280/3319/20, від 29 листопада 2021 року у справі № 280/1426/20, від 17 листопада 2022 року у справі № 640/16767/21, від 25 січня 2023 року у справі № 360/4159/21, від 08 жовтня 2023 року у справі № 640/4637/21, від 20 березня 2024 року у справі № 620/17968/21, від 08 травня 2024 року у справі № 240/17530/23, від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23, від 24 січня 2025 року у справі № 560/5184/24, від 14 серпня 2025 року у справі № 380/9422/21.
Прокурор вказує, що Закон України від 19 лютого 2024 року № 4059-IX "Про Державний бюджет України на 2025 рік" не передбачає видатків на виконання статті 21 Закону України від 08 червня 2000 року № 1805-III "Про охорону культурної спадщини", а примусове відчуження пам`ятки культурної спадщини не призведе до захисту державних інтересів, оскільки невирішеним залишається питання фінансування проведення реставраційних робіт пам`ятки та компенсації завданої об`єкту культурної спадщини шкоди.
Натомість ефективним способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах є зобов`язання ТОВ СП «Нібулон» в судовому порядку привести вказану пам`ятку архітектури у належний стан шляхом проведення відповідних ремонтних та реставраційних робіт.
11. ТОВ СП «Нібулон» у відзиві просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року - без змін; продовжує відстоювати позицію, що законодавство не передбачає права органів охорони культурної спадщини вимагати в судовому порядку приведення пам`ятки до належного стану шляхом ремонтно-реставраційних робіт. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував пункт 1 частини першої статті 238 КАС України, оскільки цей спір не підлягає розгляду в порядку будь-якої юрисдикції. Обов`язок власника утримувати пам`ятку вже встановлений законом, тому судове рішення про зобов`язання вчинити ці ж дії є неефективним і не створює нових правових наслідків.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
12. 17 жовтня 2025 року Прокурор подав до Верховного Суду касаційну скаргу та цього ж дня за результатами автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано судді-доповідачу Гриціву М.І.
13. Верховний Суд ухвалою від 03 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження, витребував справу та запропонував учасникам справи надати відзив на касаційну скаргу.
14. 12 листопада 2025 року ТОВ СП «Нібулон» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.
15. На виконання розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду від 14 січня 2026 року призначено повторний автоматизований розподіл, за результатами якого для розгляду касаційної скарги визначено склад колегії суддів: Берназюк Я.О. (головуючий суддя), Чиркін С.М. та Стародуб О.П.
16. Верховний Суд ухвалою від 26 січня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 27 січня 2026 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
17. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів виходить із такого.
18. Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
19. Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
20. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
21. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
22. Зазначеним вимогам процесуального закону постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року не відповідає, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника є частково обґрунтованими з огляду на таке.
23. Конституція України у статті 54 проголошує, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
24. У преамбулі Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року (далі - Конвенція 1972 року), ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04 жовтня 1988 року № 6673-XI, звернуто увагу на те, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу.
25. Кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. З цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.
26. У преамбулі Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03 жовтня 1985 року (далі - Конвенція 1985 року), ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року № 165-V «Про ратифікацію Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи», визначено, що архітектурна спадщина найяскравіше віддзеркалює багатство та розмаїття культурної спадщини Європи, є безцінним свідком нашого минулого і спільним надбанням всіх європейців.
27. Архітектурна спадщина включає, зокрема, усі будівлі та споруди, що мають непересічне історичне, археологічне, мистецьке, наукове, соціальне або технічне значення, включаючи усі особливості їхнього технічного виконання та оздоблення (стаття 1 Конвенції 1985 року).
28. Для підтримки культурної спадщини, відповідно до статті 9 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства, ратифікованої Законом від 19 вересня 2013 року № 581-VII, Україна зобов`язується:
a) заохочувати повагу до цілісності культурної спадщини шляхом забезпечення того, щоб у рішеннях про зміни враховувалося розуміння пов`язаних із цим культурних цінностей;
b) розробляти й просувати принципи сталого управління, а також заохочувати утримання;
c) забезпечувати, щоб у всіх загальних технічних регламентах ураховувалися особливі вимоги до збереження культурної спадщини;
d) сприяти використанню матеріалів, методів і навичок, які ґрунтуються на традиціях, а також досліджувати можливості їхнього застосування в сучасних умовах;
e) сприяти високій якості роботи через системи професійної кваліфікації та акредитації окремих осіб, підприємств та установ.
29. Стаття 1 Закону № 1805-III визначає культурну спадщину як сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини.
30. Охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини (абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 1805-III).
31. Державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України та спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини, до яких належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради (частина перша статті 3 Закону № 1805-III).
32. Щодо пам`яток національного значення, відповідальність за їх збереження покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (стаття 5 Закону № 1805-III).
33. Для пам`яток місцевого значення відповідальність і контроль за збереженням здійснюють органи охорони культурної спадщини Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а також виконавчі органи сільських, селищних, міських рад (стаття 6 Закону № 1805-III).
34. Усі власники пам`яток, відповідно до частини першої статті 23 Закону № 1805-III, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
35. Власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1805-III.
36. Охоронні договори укладаються на пам`ятки культурної спадщини національного, місцевого значення, а також на щойно виявлені об`єкти культурної спадщини чи їх частини з урахуванням особливостей, передбачених Порядком № 1768.
37. В охоронному договорі зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини (пункт 5 Порядку № 1768 у редакції, чинній до 06 червня 2024 року).
38. Відповідно до пункту 16 частини першої статті 4 КАС України адміністративний договір - спільний правовий акт суб`єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб`єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону.
39. Частина перша статті 19 КАС України встановлює перелік категорій адміністративних справ, які підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Зокрема, пункт 4 цієї норми передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, у тому числі спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.
40. Охоронний договір є адміністративним договором у розумінні пункту 4 частини першої статті 19 КАС України, оскільки регулює відносини між суб`єктом владних повноважень (органом охорони) та іншою особою (власником або користувачем), має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері (реалізація державного управління охороною культурної спадщини), укладається на підставі статті 23 Закону № 1805-III.
41. Укладання такого договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки культурної спадщини чи її (його) частини.
42. До охоронних договорів застосовуються насамперед спеціальні норми Закону № 1805-III та підзаконних нормативно-правових актів у сфері охорони культурної спадщини.
43. Спори, що виникають з приводу укладення, зміни, виконання, припинення або розірвання охоронних договорів, а також спори про визнання їх нечинними, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до пункту 4 частини першої статті 19 КАС України, оскільки такі правовідносини мають публічно-правовий характер і стосуються захисту суспільних інтересів у сфері охорони культурної спадщини, що відповідає завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
44. Таку позицію підтвердив Верховний Суд у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 806/1536/18, від 02 вересня 2021 року у справі № 280/3319/20, від 06 грудня 2023 року у справі № 380/4498/20, від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23, від 08 травня 2024 року у справі № 240/17530/23, від 20 січня 2025 року у справі № 120/10793/22, від 24 січня 2025 року у справі № 560/5184/24, від 14 лютого 2025 року у справі № 380/9422/21, від 26 лютого 2025 року у справі № 120/2126/24, від 16 вересня 2025 року у справі № 420/8947/24 тощо.
45. Спір про виконання охоронного договору за своєю суттю передбачає можливість застосування заходів судового примусу до сторони такого договору щодо дотримання взятих на себе зобов`язань.
46. Отже, відсутність у Законі № 1805-III окремої спеціальної норми не виключає права органу охорони культурної спадщини на звернення до суду з позовом про виконання охоронного договору, оскільки таке право безпосередньо випливає із загальних норм КАС України про юрисдикцію адміністративних судів щодо спорів, пов`язаних з виконанням адміністративних договорів.
47. Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1805-III власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.
48. Стаття 27 Закону № 1805-III регулює забезпечення заходів щодо охорони пам`яток та встановлює (частина перша), що власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління пам`яткою, зобов`язані привести цю пам`ятку до належного стану (змінити вид або спосіб її використання, провести роботи з її консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування).
49. Тобто власник зобов`язаний вживати заходи для збереження пам`яток, запобігання їх пошкодженню, руйнуванню або знищенню.
50. Частина друга статті 27 Закону № 1805-III передбачає, що якщо власник або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, самостійно не здійснюють заходів, передбачених у частині першій цієї статті, то відповідний орган охорони культурної спадщини може зобов`язати їх здійснити ці заходи, видавши відповідне розпорядження.
51. Частина друга статті 6 Закону № 1805-III встановлює повноваження органів охорони культурної спадщини районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини щодо пам`яток місцевого значення, зокрема:
- забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження (пункт 5);
- організація відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їх територій у разі виникнення загрози їх пошкодження або руйнування внаслідок дії природних факторів чи проведення будь-яких робіт (пункт 8);
- видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них (пункт 9);
- організація досліджень об`єктів культурної спадщини, які потребують рятівних робіт (пункт 20);
- застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону (пункт 21).
52. Стаття 30 Закону № 1805-III надає органам охорони культурної спадщини право видавати приписи про заборону будь-якої діяльності юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.
53. Системне тлумачення зазначених норм свідчить, що органи охорони культурної спадщини наділені не лише контрольно-наглядовими, а й розпорядчими повноваженнями щодо забезпечення збереження пам`яток. Проте видання приписів є ефективним лише за умови їх добровільного виконання власником. У разі ухилення власника об`єкта культурної спадщини від виконання приписів виникає необхідність у судовому захисті публічного інтересу.
54. Тобто наявність у органу охорони культурної спадщини повноважень щодо видання приписів та розпоряджень не виключає можливості звернення до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки виконати обов`язки, передбачені охоронним договором, особливо у випадку, коли припис не виконується або ігнорується власником пам`ятки.
55. Посилання суду апеляційної інстанції на статтю 21 Закону № 1805-III як на єдиний можливий спосіб судового реагування органу охорони культурної спадщини є помилковим. Зазначена стаття встановлює механізм втручання у право власності на пам`ятку шляхом її примусового викупу у разі грубого порушення режиму використання. Проте зазначене не виключає застосування інших способів захисту, зокрема судового контролю за виконанням охоронного договору.
56. Такий контроль прямо випливає зі статей 23, 24 Закону № 1805-III та пункту 4 частини першої статті 19 КАС України (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2025 року у справі № 160/4161/24).
57. Відповідно до статті 28 Закону України від 17 березня 2011 року № 3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон № 3166-VI) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
58. Орган охорони культурної спадщини має особливі повноваження у договірних відносинах: визначає обов`язковий зміст договору, здійснює контроль за його виконанням, може застосовувати заходи примусу до порушників.
59. Контроль за виконанням охоронних договорів здійснюють органи охорони культурної спадщини відповідно до їх компетенції:
- для пам`яток національного значення - центральний орган, що реалізує політику у сфері охорони культурної спадщини - Міністерство культури та інформаційної політики України (пункт 1 частини другої статті 5 Закону № 1805-III);
- для пам`яток місцевого значення контроль покладається на органи охорони Автономної Республіки Крим, обласні, Київську та Севастопольську міські державні адміністрації, виконавчі органи місцевих рад (пункт 1 частини першої статті 6 Закону № 1805-III).
60. Верховний Суд вважає, що право органів охорони культурної спадщини на звернення до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки культурної спадщини виконати зобов`язання за охоронним договором щодо утримання пам`ятки у належному стані слідує з пункту 4 частини першої статті 19 КАС України (юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема що виникають з приводу виконання адміністративних договорів), статті 28 Закону № 3166-VI, статей 5, 6, 24, 27 та 30 Закону № 1805-III.
61. Суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 лютого 2025 року у справі № 420/28679/23, оскільки фактичні обставини та предмет позову у цій справі суттєво відрізняються від обставин справи, що розглядається.
62. У справі № 420/28679/23 Верховний Суд сформував висновок щодо застосування частини 3 статті 47 Закону № 1805-III, який зводиться до того, що в органу охорони культурної спадщини або прокурора немає права на звернення до суду з позовом до власника пам`ятки архітектури про зобов`язання відновити пам`ятку у разі її руйнування. Верховний Суд аналізував межі повноважень органів охорони культурної спадщини через призму статті 47 Закону № 1805-III (відновлення пам`ятки або відшкодування шкоди) та статті 21 Закону № 1805-III (викуп пам`ятки).
63. У справі, що розглядається, спір виник щодо невиконання ТОВ СП «Нібулон» умов охоронного договору щодо ремонтно-реставраційних робіт на пам`ятці архітектури місцевого значення «Житловий будинок ХІХ століття» на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 у місті Миколаєві, що регулюється статтями 24 та 27 Закону № 1805-III.
64. Зокрема, у постанові від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23 Верховний Суд підтвердив, що орган охорони культурної спадщини має право звернутися до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки провести ремонтно-реставраційні роботи, якщо власник не виконує свої обов`язки за охоронним договором, а пам`ятка перебуває у незадовільному стані та потребує невідкладного втручання для запобігання її руйнуванню.
65. Щодо висновку суду апеляційної інстанції про можливість пред`явлення органом охорони культурної спадщини позову до власника про викуп пам`ятки.
66. Дійсно, у частині третій статті 21 Закону № 1805-III передбачено, що суд може постановити рішення про її викуп за позовом відповідного органу охорони культурної спадщини, якщо власник пам`ятки не вживе заходів щодо її збереження, зокрема у зв`язку з неможливістю створення необхідних для цього умов.
67. Проте застосування статті 21 Закону № 1805-III не виключає можливості застосування інших способів захисту, зокрема судового контролю за виконанням охоронного договору як адміністративного договору та зобов`язання власника привести пам`ятку до належного стану, оскільки примусовий викуп пам`ятки є крайнім заходом і застосовується лише у разі систематичного грубого порушення законодавства про охорону культурної спадщини, коли інші способи захисту виявилися неефективними.
68. Таким чином, статті 21, 24 та 27 Закону № 1805-III встановлюють різні способи захисту публічного інтересу у збереженні культурної спадщини, які не виключають, а доповнюють один одного. Вибір конкретного способу захисту залежить від фактичних обставин справи та ступеня порушення законодавства про охорону культурної спадщини.
69. Слід також враховувати, що викуп пам`ятки (стаття 21 Закону № 1805-III) є винятковим заходом втручання у право власності, що призводить до повного позбавлення особи майна, тоді як зобов`язання провести ремонтні роботи є менш обтяжливим заходом, спрямованим на збереження об`єкта у власності особи за умови дотримання нею охоронного режиму.
70. Суб`єкт владних повноважень, ураховуючи принцип пропорційності, зобов`язаний насамперед застосувати до осіб найменш обтяжливі заходи, перш ніж ініціювати процедуру примусового відчуження майна.
71. У такому разі пред`явлення позову про зобов`язання власника пам`ятки виконати обов`язки за охоронним договором є необхідною складовою механізму захисту публічного інтересу у збереженні культурної спадщини, що передує застосуванню крайніх заходів реагування, зокрема примусовому викупу пам`ятки на підставі статті 21 Закону № 1805-III. Такий спосіб захисту відповідає вимогам статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо ефективного засобу юридичного захисту та принципу пропорційності втручання у право власності, закріпленому у статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.
72. Верховний Суд зазначає, що передбачений статтею 21 Закону № 1805-III механізм примусового викупу пам`ятки є крайнім заходом втручання у право власності та застосовується у разі грубого і тривалого невиконання власником обов`язків щодо збереження об`єкта культурної спадщини.
73. Застосування цієї норми передбачає оцінку судом поведінки власника, зокрема факту невжиття ним необхідних заходів для збереження пам`ятки, а також ефективності інших, менш обтяжливих способів захисту суспільного інтересу.
74. У цьому контексті позов про зобов`язання власника привести пам`ятку до належного стану є необхідним елементом механізму «належного урядування». Такий підхід забезпечує власнику реальну можливість реалізувати своє конституційне право власності на майно шляхом виконання вимог законодавства та умов охоронного договору, водночас створюючи правову основу для оцінки ступеня добросовісності поведінки власника та правомірності подальшого застосування процедури примусового викупу.
75. Таким чином, пред`явлення позову про зобов`язання вчинити дії є необхідним етапом захисту інтересів держави, що передує застосуванню крайніх заходів реагування. Такий спосіб захисту відповідає вимогам статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо ефективного засобу юридичного захисту та принципу пропорційності втручання у право власності.
76. Верховний Суд підкреслює, що викуп пам`ятки у власника, який не виконує умови охоронного договору, фактично нівелював би правове значення охоронного договору як адміністративного договору, що встановлює взаємні права та обов`язки сторін.
77. Охоронний договір, укладений на підставі статті 23 Закону № 1805-III, є юридично обов`язковим актом, у якому конкретизуються обов`язки власника щодо утримання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт. Якщо будь-яке порушення цих обов`язків автоматично призводитиме до примусового викупу пам`ятки, це означатиме, що договірні зобов`язання власника позбавлені практичного змісту та можливості їх примусового виконання.
78. Верховний Суд також звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Водночас частина сьома цієї статті передбачає, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
79. Тобто принцип, закріплений у частині сьомій статті 41 Конституції України, визначає, що право власності не є абсолютним, а має здійснюватися з урахуванням інтересів суспільства, особливо коли йдеться про об`єкти, що становлять культурну цінність.
80. Набуваючи право власності на пам`ятку культурної спадщини, особа усвідомлює або повинна усвідомлювати, що на неї покладаються додаткові обов`язки щодо збереження цього об`єкта, які випливають із його охоронного статусу. Такі обов`язки конкретизуються у Законі № 1805-III та охоронному договорі, який власник пам`ятки укладає з органом охорони культурної спадщини.
81. Власник пам`ятки в межах свого розсуду може вирішувати майбутнє такої пам`ятки, зокрема визначати спосіб її використання, здійснювати відповідно до законодавства будівельні чи реставраційні роботи, а також відчужувати пам`ятку, якщо він не має достатнього ресурсу для підтримання її у належному стані.
82. Закон № 1805-III не забороняє власнику пам`ятки відчужувати її на користь іншої особи, яка буде спроможна забезпечити належне утримання об`єкта культурної спадщини. Навпаки, пункт 18 частини другої статті 5 цього Закону передбачає, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, погоджує відчуження або передачу пам`яток національного значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління; пункт 16 частини першої статті 6 Закону № 1805-III визначає, що орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій погоджує відчуження або передачу пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління.
83. При передачі пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини у володіння, користування чи управління іншій особі істотною умовою договору про таку передачу є забезпечення особою, якій передається пам`ятка, щойно виявлений об`єкт культурної спадщини чи її (його) частина, збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини відповідно до вимог цього Закону та умов охоронного договору, укладеного власником або уповноваженим ним органом (особою) з відповідним органом охорони культурної спадщини (частина друга статті 23 Закону № 1805-III).
84. Таким чином, власник пам`ятки архітектурної спадщини, маючи обов`язок - забезпечувати належне утримання пам`ятки відповідно до вимог законодавства та охоронного договору, має право відчужити таку пам`ятку на користь особи, яка матиме необхідні фінансові та технічні можливості для виконання обов`язків щодо збереження об`єкта культурної спадщини.
85. При цьому, якщо власник на власний розсуд не відчужує об`єкт культурної спадщини та не підтримує його у належному стані, першочергово він має бути зобов`язаним у судовому порядку виконувати умови адміністративного договору. Саме такий підхід відповідає правовій природі охоронного договору як інструменту забезпечення збереження культурної спадщини через встановлення конкретних, виконуваних зобов`язань.
86. Інакше кажучи, стаття 21 Закону № 1805-III є механізмом крайнього втручання у право власності, який застосовується у випадках, коли власник систематично і грубо порушує режим використання пам`ятки, що загрожує повною втратою нею культурного значення, і коли інші засоби (зокрема, судове зобов`язання виконати охоронний договір) виявилися неефективними або неможливими.
87. Натомість статті 24 та 27 Закону № 1805-III встановлюють первинний механізм забезпечення збереження пам`яток - через покладення на власника обов`язку утримувати пам`ятку у належному стані та можливість органу охорони культурної спадщини зобов`язати власника здійснити відповідні заходи.
88. Системне тлумачення цих норм свідчить, що законодавець передбачив ряд заходів реагування на порушення власником обов`язків щодо утримання пам`ятки:
- видання органом охорони культурної спадщини припису про усунення порушень (стаття 30 Закону № 1805-III);
- звернення до суду з позовом про зобов`язання власника виконати обов`язки за охоронним договором (статті 24, 27 Закону № 1805-III у поєднанні з пунктом 4 частини першої статті 19 КАС України);
- примусовий викуп пам`ятки як крайній захід у разі систематичного грубого порушення режиму використання або неналежного утримання, що загрожує втратою культурного значення (стаття 21 Закону № 1805-III).
89. Зазначене відповідає принципу пропорційності втручання у право власності, закріпленому у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та умови дотримання балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав фізичної чи юридичної особи.
90. Водночас обов`язок власника утримувати пам`ятку у належному стані є безумовним і не залежить від того, чи має власник конкретні плани щодо реконструкції або іншого використання об`єкта. Навіть якщо власник має намір у майбутньому здійснити капітальну реконструкцію з елементами реставрації, він зобов`язаний до початку таких робіт запобігати подальшому руйнуванню пам`ятки, вживати консерваційних та протиаварійних заходів.
91. За таких обставин органи охорони культурної спадщини відповідного рівня можуть зобов`язати власника у судовому порядку привести пам`ятку архітектурної спадщини до належного стану і це є обґрунтованим та пропорційним способом захисту публічного інтересу.
92. Більше того, висновок суду апеляційної інстанції про те, що цей спір "не підлягає розгляду в порядку жодної юрисдикції" фактично означає відмову у правосудді (denial of justice) у сфері охорони культурної спадщини.
93. Верховний Суд зазначає, що положення статті 54 Конституції України щодо обов`язку держави забезпечувати збереження історичних пам`яток та інших об`єктів культурної цінності набули б декларативного характеру за відсутності реального механізму їх реалізації, зокрема можливості застосування судового примусу до недобросовісного власника об`єкта культурної спадщини. У цій категорії спорів звернення до суду є не лише процесуальним правом позивача, а й гарантією виконання державою свого конституційного обов`язку перед нинішнім і майбутніми поколіннями.
94. У такому разі Відділ охорони культурної спадщини та Управління культури, національностей та релігій мають контролювати належне виконання ТОВ СП "Нібулон" зобов`язань за охоронним договором від 07 липня 2010 року № 1/2010 та, за наявності підстав, можуть звернутися до суду з позовом до власника будівлі "Житловий будинок ХІХ століття" про зобов`язання привести її в належний стан.
95. Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках (пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України).
96. Частина третя статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697-VII) визначає виключні випадки такого представництва прокурором інтересів держави в суді:
- у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
97. Прокурор, відповідно до частин третьої та четвертої статті 53 КАС України, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
98. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
99. Тобто прокурор може представляти інтереси держави в адміністративній справі, якщо компетентний орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист цих інтересів, а також у разі відсутності такого органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16).
100. Таке звернення прокурора до суду узгоджується з принципами верховенства права, викладеними у Рекомендації CM/Rec (2012) 11 Ради Європи "Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції" (The role of public prosecutors outside the criminal justice system Recommendation CM/Rec(2012)11 adopted by the Committee of Ministers of the Council of Europe on 19 September 2012 and explanatory memorandum), які допускають участь прокурора у судових провадженнях поза межами кримінального процесу, якщо це необхідно для захисту суспільних інтересів і не порушує права сторін.
101. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
102. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому бездіяльність не обмежується лише незверненням до суду - вона включає також невжиття будь-яких інших належних заходів для усунення порушення, відновлення порушених прав чи запобігання настанню негативних наслідків.
103. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII та частини четвертої статті 53 КАС України, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
104. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
105. У такому разі прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
106. Подібну правову позицію сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та Верховний Суд, зокрема, у постановах від 09 жовтня 2023 року у справі № 640/4637/21, від 06 серпня 2024 року у справі № 160/17086/23 щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави.
107. Також Верховний Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України Рішенням від 03 грудня 2025 року № 6-р(ІІ)/2025 визнав неконституційними окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII в тому, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
108. У пунктах 3 та 4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України також зазначено, що окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, які визнано неконституційними, втрачають чинність із 01 січня 2027 року, та що це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
109. У мотивувальній частині цього Рішення Суд також наголосив, що представництво інтересів держави в суді, передбачене пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, має винятковий та субсидіарний характер. Прокурор може здійснювати таке представництво лише у випадках, коли цього вимагає захист конституційно значущих інтересів держави та коли компетентний орган не забезпечує такого захисту належним чином. Законодавче регулювання цієї функції повинно відповідати принципам, закріпленим у Конституції України, зокрема принципам верховенства права, рівності сторін у судовому процесі та заборони надмірного втручання держави у сферу прав і свобод людини.
110. Конституційний Суд України також зазначив, що в умовах правового режиму воєнного стану особливої ваги набуває всебічне забезпечення захисту інтересів держави Україна, а неперервність виконання прокуратурою визначених Конституцією України функцій є важливою передумовою належного функціонування держави в цей період (пункт 9 мотивувальної частини). Такий конституційний підхід підтверджує правомірність здійснення прокурором представництва інтересів держави у спірних правовідносинах до моменту втрати чинності відповідними нормами або до їх законодавчого врегулювання, за умови наявності визначених законом підстав для такого представництва.
111. Прокурор у позовній заяві вказав органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Відділ охорони культурної спадщини та Управління культури, національностей та релігій; обґрунтував порушення інтересів держави тим, що зазначені органи не вжили належних заходів для захисту інтересів держави у сфері охорони культурної спадщини для виконання ТОВ СП "Нібулон" зобов`язань за охоронним договором, зокрема, вимог щодо збереження будівлі "Житловий будинок ХІХ століття" на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 в місті Миколаєві.
112. Суд першої інстанції встановив, що зверненню Прокурора в інтересах держави до суду з цим позовом до ТОВ СП "Нібулон" передувало отримання інформації від Відділу охорони культурної спадщини про неналежне виконання відповідачем обов`язків власника пам`ятки архітектурної спадщини. Так, Відділ повідомив Прокурора (лист від 04 вересня 2024 року № 30/04) про те, що неодноразові звернення до ТОВ СП "Нібулон" з приводу захисту об`єкта культурної спадщини відповідач залишив без належного реагування. Також відповідач не надав згоди на доступ до об`єкта посадових осіб Відділу охорони культурної спадщини з метою огляду і не погодився на пропозицію провести обстеження пам`ятки архітектури; Відділ зобов`язував ТОВ СП "Нібулон" (припис від 07 січня 2025 року № 02/04) невідкладно замінити пошкоджене віконне засклення, письмово проінформувати до 10 лютого 2025 року про заплановані Товариством заходи щодо збереження пам`ятки, до 15 лютого 2025 року надати доступ представникам Відділу до внутрішніх приміщень пам`ятки для складання акта візуального обстеження. Надалі Відділ охорони культурної спадщини просив ТОВ СП "Нібулон" до 25 квітня 2025 року надати доступ до внутрішніх приміщень та подвір`я будівлі для складання акта візуального огляду технічного стану пам`ятки.
113. Тобто, Відділ охорони культурної спадщини вживав заходи у межах своїх повноважень, передбачених статтею 30 Закону № 1805-III, проте відповідач ухилявся від виконання вимог Відділу, не надавав доступу до об`єкта для його обстеження, не виконав припис. Водночас Відділ охорони культурної спадщини не звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача виконати обов`язки за охоронним договором або про усунення перешкод у здійсненні контролю за станом пам`ятки, обмежившись листуванням та виданням припису, який відповідач проігнорував. Управління культури, національностей та релігій, будучи спеціально уповноваженим органом охорони культурної спадщини обласного рівня, також не вжило заходів для звернення до суду з відповідним позовом.
114. Встановивши такі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що Прокурор мав підстави для звернення до суду з позовом в інтересах держави відповідно до частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII, оскільки бездіяльність компетентних органів у розумний строк після виявлення порушень (з вересня 2024 року до лютого 2025 року, коли Прокурор звернувся до суду) створювала загрозу подальшого руйнування пам`ятки та втрати нею культурної цінності.
115. Верховний Суд також звертає увагу на те, що невиконання власником пам`ятки припису органу охорони культурної спадщини та ухилення від надання доступу до об`єкта для його обстеження свідчать не лише про невиконання обов`язків за охоронним договором, а й про порушення статті 9 Закону № 1805-III.
116. Частина перша статті 9 Закону № 1805-III передбачає, що власник об`єкта культурної спадщини або уповноважений ним орган, особа, яка набула права володіння, користування чи управління, виконавець реставраційних робіт зобов`язані допускати уповноважених органами охорони культурної спадщини осіб для виконання ними своїх обов`язків до об`єктів культурної спадщини та на їхню територію.
117. Ухилення власника від надання такого доступу фактично унеможливлює здійснення органом охорони культурної спадщини його повноважень щодо контролю за станом пам`ятки, передбачених пунктом 5 частини другої статті 6 Закону № 1805-III, та перешкоджає з`ясуванню реального технічного стану об`єкта.
118. У такому разі суд апеляційної інстанції мав перевірити по суті доводи Прокурора про незадовільний технічний стан пам`ятки на підставі наявних доказів (актів візуального обстеження, фотофіксації, висновків експертів тощо), про те, що відповідач перешкоджав проведенню обстеження об`єкта культурної спадщини та обґрунтованість загалом позовних вимог Прокурора про зобов`язання ТОВ СП "Нібулон" здійснити ремонтно-реставраційні роботи пам`ятки архітектури місцевого значення "Житловий будинок ХІХ століття" на вулиці Аркасівській (Пушкінській), 12 в місті Миколаєві.
119. Суд апеляційної інстанції також мав переконатися, що позовна вимога про зобов`язання привести пам`ятку до належного стану шляхом проведення ремонтно-реставраційних робіт має бути достатньо визначеною для можливості її примусового виконання у разі задоволення позову. Зокрема, апеляційний суд повинен був з`ясувати, чи необхідно конкретизувати види робіт, які повинен провести власник, виходячи з реального технічного стану пам`ятки.
120. Також Верховний Суд зауважує, що обов`язок власника утримувати пам`ятку культурної спадщини у належному стані існує протягом усього часу перебування об`єкта у його власності та дії охоронного договору. Тому невиконання цього обов`язку становить триваюче правопорушення, яке продовжується доти, доки пам`ятку не приведено у належний стан відповідно до вимог законодавства та охоронного договору, незалежно від дати укладення договору або первинного виявлення порушень. Оскільки правопорушення продовжує існувати до моменту його фактичного припинення (усунення руйнувань), строк звернення до суду не застосовується.
121. Крім того, у сучасних реаліях триваючої збройної агресії рф проти України особливого значення набуває Конвенція про охорону культурних цінностей у випадку збройного конфлікту від 14 травня 1954 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 06 лютого 1957 року (набрала чинності 06 травня 1957 року), з урахуванням Закону України від 30 квітня 2020 року № 585-IX "Про приєднання України до Другого протоколу до Гаазької конвенції про захист культурних цінностей у разі збройного конфлікту 1954 року" (набрав чинності 31 травня 2020 року), яка покладає на держави-учасниці обов`язок вживати заходів для охорони культурних цінностей саме в умовах збройного конфлікту.
122. Верховний Суд наголошує, що в умовах повномасштабної збройної агресії загроза втрати об`єктів культурної спадщини зумовлена не лише веденням бойових дій, а й неналежним доглядом або бездіяльністю власників охоронюваних об`єктів. Встановлений Законом № 1805-III обов`язок власника щодо консервації та невідкладного захисту пам`ятки (зокрема, забезпечення цілісності покрівлі, вікон та систем водовідведення) підлягає виконанню незалежно від дії правового режиму воєнного стану.
123. Ігнорування технічного стану об`єкта культурної спадщини створює передумови для його безповоротної фізичної руйнації. У зв`язку з цим розгляд судами цієї категорії спорів має також значення як складова захисту національної ідентичності.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
124. Згідно з частиною першою статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
125. Суд апеляційної інстанції помилково закрив провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України, посилаючись на відсутність у органів охорони культурної спадщини (Відділ охорони культурної спадщини та Управління культури, національностей та релігій) права звертатися до суду з позовом про зобов`язання власника пам`ятки провести ремонтно-реставраційні роботи.
126. Прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у суді, а спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства як спір з приводу адміністративного договору. Тому суд апеляційної інстанції повинен був розглянути справу по суті, а не закривати провадження.
127. За викладених обставин касаційну скаргу Прокурора слід задовольнити частково, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року скасувати, а справу - направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
128. Під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції має перевірити законність та обґрунтованість рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року, правильність висновків суду першої інстанції про те, що позов Прокурора спрямований на забезпечення захисту об`єкта культурної спадщини, який знаходиться у незадовільному технічному стані з 2019 року, а ТОВ СП "Нібулон" з моменту набуття об`єкта у власність не вживає заходів щодо утримання пам`ятки.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року скасувати, а справу № 400/1773/25 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: Я.О. Берназюк

Судді: О.П. Стародуб

С.М. Чиркін