ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 640/23773/18
провадження № 51-57 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
виправданого                                 ОСОБА_6 ,
захисника                                        ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора з групи прокурорів, визначеної в цьому кримінальному провадженні, на вирок Київського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2024 року й ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018000000000736, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця м. Загорська Московської області РФ, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2024 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.
Суд у вироку вирішив долю речових і розподілив процесуальні витрати.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 03 жовтня 2024 року залишив вирок місцевого суду без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що за обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, він у березні-квітні 2018 року, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, використав своє службове становище для вимагання й отримання неправомірної вигоди у великому розмірі.
Так, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_6 з 15 лютого 2017 року обіймав посаду старшого оперуповноваженого відділу протидії злочинам у бюджетній сфері управління захисту економіки в Харківській області, а 28 лютого 2018 року подав рапорт щодо переведення його на посаду слідчого до слідчого управління ГУНП в Харківській області. Наказом від 04 квітня 2018 року його переведено для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Харківській області, а далі наказом від 17 квітня 2018 року призначено на посаду старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП в Харківській області, у зв`язку з чим він набув статусу службової особи, яка займає відповідальне становище, та був наділений повноваженнями виконувати процесуальні дії, передбачені ч. 1 ст. 214 КПК України.
Перед цим, у березні 2018 року директор ТОВ «Джи Пі Трейдинг» ОСОБА_8 за посередництвом свого знайомого ОСОБА_9 звернувся до ОСОБА_6 за порадою щодо притягнення до кримінальної відповідальності представника ТОВ «Арт груп» ОСОБА_10 , який у 2016 році шахрайським шляхом заволодів дизельним паливом, що належить очолюваному ним товариству, спричинивши йому шкоду на більш ніж 670 000 грн. Під час зустрічі з цього приводу 23 березня 2018 року в м. Харкові біля будівлі Київського ВП ГУНП України в Харківській області (вул. Алчевських, 49) ОСОБА_6 висловив ОСОБА_9 вимогу надати йому неправомірну вигоду в розмірі 5000 доларів США за внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно посадових осіб ТОВ «Арт груп», подальше досудове розслідування, сприяння в поверненні коштів, якими незаконно заволоділи вищевказані особи, та притягнення їх до кримінальної відповідальності.
27 березня 2018 року ОСОБА_9 передав зміст вказаної зустрічі ОСОБА_8 , який того ж дня звернувся до Служби безпеки України із заявою про те, що службові особи УЗЕ в Харківській області ДЗЕ НП України вимагають у нього неправомірну вигоду.
Далі 13 квітня 2018 року під час зустрічі, яка відбулася в кафе на вул. Весніна в м. Харкові, ОСОБА_6 висловив ОСОБА_9 і ОСОБА_8 вимогу про необхідність надати йому неправомірну вигоду в розмірі вже 8000 доларів США. Після цього вони втрьох сіли у припаркований навпроти кафе автомобіль «Сhevrolet Aveo» (д. н. з. НОМЕР_1 ), де ОСОБА_8 передав ОСОБА_6 частину цієї неправомірної вигоди в сумі 2000 доларів США, що згідно з курсом НБУ становило 51 930 грн.
Після цього 18 квітня 2018 року ОСОБА_6 зустрівся зі ОСОБА_9 біля кафе на вул. Полтавський шлях у м. Харкові та висловив вимогу щодо передачі йому  ОСОБА_8 у найближчий час решти неправомірної вигоди в розмірі 6000 доларів США, повідомивши, що тільки після надання йому всієї суми неправомірної вигоди він виконає обумовлені раніше дії. Про це 20 і 23 квітня 2018 року ОСОБА_6 також повідомив ОСОБА_8 під час телефонних розмов.
25 квітня 2018 року ОСОБА_6 , діючи умисно, усвідомлюючи, що він є службовою особою, яка займає відповідальне становище, працівником правоохоронного органу, який з 19 квітня 2018 року наділений повноваженнями вносити відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, з метою одержання неправомірної вигоди для себе з використанням наданого йому службового становища, перебуваючи в автомобілі «HONDA» (д. н. з. НОМЕР_2 ) біля кафе на вул. Весніна в м. Харкові отримав від ОСОБА_8 другу частину неправомірної вигоди в розмірі 6000 доларів США, що становило 157 620 грн, за вчинення дій, направлених на внесення відомостей до ЄРДР стосовно посадових осіб ТОВ «Арт груп».
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення з підстав, передбачених статтями 410-413 КПК України, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, не погоджується з позицією місцевого суду щодо провокації вчинення злочину з боку працівників правоохоронних органів.
Заперечує висновок цього суду про те, що правоохоронні органи не мали об`єктивних доказів для припущення того, що ОСОБА_6 займається злочинною діяльністю, адже, як твердить прокурор, на момент внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР було отримано відповідну заяву ОСОБА_8 і допитано його та ОСОБА_9 як свідків, у зв`язку з чим станом на день проведення стосовно ОСОБА_6 негласних слідчих (розшукових) дій існував достатній обсяг інформації про його причетність до вчинення злочину. Вважає, що правоохоронні органи вступили у процес документування злочину вже на етапі його фактичного вчинення після висловленої ОСОБА_6 вимоги передати йому неправомірну вигоду і жодним чином не підбурювали до злочину.
Просить урахувати, що свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 добровільно долучилися до конфіденційного співробітництва і поводилися пасивно щодо питання передачі неправомірної вигоди, натомість ОСОБА_6 спершу обумовив розмір неправомірної вигоди, потім збільшив її суму, отримав першу її частину, сам визначив місце й час передачі іншої частини, яку також отримав під час зустрічі зі свідками. Цих відомостей, які зафіксовано в протоколах проведення НСРД, суди, на думку прокурора, належно не оцінили, натомість дали перевагу показанням ОСОБА_6 , відхиливши показання допитаного в суді свідка ОСОБА_8 і надані органу досудового розслідування показання ОСОБА_9 , який не був допитаний у суді у зв`язку зі смертю. Наголошує і на тому, що суд не допитав усіх свідків сторони обвинувачення, чим допустив неповноту судового розгляду.
Далі прокурор оспорює висновок суду про те, що орган досудового розслідування після отримання ОСОБА_6 першої частини неправомірної вигоди, яке відбулося в умовах контролю за вчиненням злочину, не припиняв його злочинної діяльності саме з метою подальшого підбурювання до вчинення більш тяжкого злочину, натомість твердить, що правоохоронні органи, продовжили НСРД з метою документування злочинних дій ОСОБА_6 , встановлення всіх обставин, що підлягають доказуванню, та правильної їх оцінки.
Указує і про те, що суд у вироку допустив суперечності щодо підстав виправдання ОСОБА_6 , зазначивши про недоведеність його вини та відсутність у його діях суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину.
Зазначені обставини, на думку прокурора, не отримали відповідної оцінки суду апеляційної інстанції, який, порушуючи вимоги статей 404, 419 КПК України, не перевірив доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, не дав на них обґрунтованих відповідей, безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів, унаслідок чого невмотивовано залишив вирок місцевого суду без змін.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора виправданий ОСОБА_6 і його захисник ОСОБА_7 просять залишити судові рішення без зміни як законні, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення як необґрунтовану.
Прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Під час касаційного розгляду виправданий ОСОБА_6 і його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Статтею 438 КПК України передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З огляду на зазначене неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із тих фактичних обставин, які встановлені судами першої та апеляційної інстанцій. Тому доводи касаційної скарги прокурора, які зводяться до надання ним власної оцінки доказам, тверджень про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду в порядку касаційної процедури.
Відповідно до § 2 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ч. 2 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Згідно із ч. 3 ст. 62 Конституції України, рішенням Конституційного Суду від  20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011, приписами статей 7, 86 та ч. 3 ст.  373  КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; визнаватися допустимими і використовуватися як докази у кримінальній справі можуть лише фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства; перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини у кримінальному процесі та ухвалення справедливого рішення у справі.
Європейський суд з прав людини при вирішенні питання справедливості судового розгляду в цілому враховує, серед іншого, й спосіб отримання доказів. За практикою цього Суду (рішення від 6 грудня 1988 року у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії») саме на сторону обвинувачення покладається тягар доведення вини особи, а всі сумніви повинні тлумачитися на користь останньої. Згадана сторона зобов`язана надати суду докази, достатні для визнання обвинуваченого винуватим.
Відповідно до положень ст. 92 КПК України у кримінальному провадженні обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у тому числі й допустимості доказів, покладається на сторону, що їх подає. Тобто, пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.
За змістом ст. 23, ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості й достатності доказів на підставі їх безпосереднього дослідження, оцінюючи  всі фактичні дані в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Дотримання цих вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист.
Як убачається з матеріалів справи, обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні суспільно небезпечного діяння у сфері службової діяльності вирішальною мірою ґрунтується на показаннях свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і фактичних даних, отриманих у результаті негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), проведених за їхньою участю.
За змістом статей 246, 271 КПК України НСРД можуть проводитися, якщо наявні достатні підстави вважати, що готується вчинення або вчиняється тяжкий чи особливо тяжкий злочин, а також якщо відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб. Під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на його вчинення з метою її подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях розробив критерії відмежування провокування вчинення злочину від дозволеної поведінки під час законних таємних методів у кримінальних розслідуваннях. Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм - наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням вимог рівності та змагальності сторін. Зокрема, у випадку визнання заяви про підбурювання такою, що не є явно необґрунтованою, для визнання доказів допустимими суду належить з`ясувати, (1) чи існували об`єктивні підозри в тому, що обвинувачений був причетним до злочинної діяльності або схильним до вчинення кримінального правопорушення; (2) у який момент була залучена особа до конфіденційного співробітництва: до першої зустрічі з посадовцями (що може свідчити про провокацію) або після того, як посадові особи висунули їй вимоги щодо отримання неправомірної вигоди; (3) хто був ініціатором зустрічей - першої та подальших; (4) чи носили дії органів правопорядку пасивний характер, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діяли за їхніми вказівками, з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів протиправної діяльності, впливали на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений; (5) чи була особа, яка залучена до конфіденційного співробітництва, залежною від правоохоронних органів. Жодна з таких обставин сама по собі не може бути визначальною для висновку про наявність або відсутність провокації, і лише оцінивши всі фактичні і юридичні аспекти події в сукупності, суди можуть зробити висновок, чи була поведінка агентів такою, що спонукала особу до дій, які та не вчинила б без їх втручання. Тягар доведення того, що підбурення не було, покладається на сторону обвинувачення.
У ході судового розгляду ОСОБА_6 категорично не визнав свою винуватість у злочині, передбаченому ч. 3 ст. 368 КК України, послідовно твердив, що відбулася провокація на його вчинення з боку свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , які діяли під контролем правоохоронних органів. Захист наполягав на тому, що вказані особи створили завідомо штучну ситуацію, яка провокувала засудженого до вчинення злочину, який він не мав наміру вчиняти і не вчинив би без провокативних дій з боку в тому числі і заявників. Зокрема, твердили, що ОСОБА_9 вперше звернувся до  ОСОБА_6 наприкінці 2017 року з проханням допомогти розібратися в ситуації, пов`язаній із заволодінням однією з компаній шахрайським шляхом продукцією підприємства, на якому він працював, на що ОСОБА_6 порекомендував звернутися за правовою допомогою до адвоката. Далі, як пояснив ОСОБА_6 , у квітні 2018 року ОСОБА_9 знову звернувся до нього з того ж питання, наполягаючи на наданні такої допомоги саме ним. Він також зазначив, що під час зустрічі зі ОСОБА_9 і  ОСОБА_8 пояснив їм про необхідність подати заяву про вчинене кримінальне правопорушення, пов`язане із шахрайськими діями, та долучити відповідні документальні підтвердження фінансово-господарських операцій, водночас неправомірну вигоду не вимагав. Сторона захисту наголошувала, що саме вказані особи ініціювали зустрічі з ОСОБА_6 і наполегливо натякали на зацікавленість і подяку, в ході однієї із зустрічей в автомобілі передали йому файл з нібито вказаними документами, а потім під час затримання, лежачі на землі, він відчув, як особи, які його затримували, засунули йому в руки якийсь файл, як виявилося, з грошима.
Така версія сторони захисту вимагала переконливого спростування її шляхом надання суду прокурором доказів, допустимість яких він мав довести. Отже, надання стороною обвинувачення доказів, які безспірно спростовували провокацію на вчинення злочину, було необхідним для цілей кримінального провадження. Однак у цьому кримінальному провадженні таких доказів суду не надано.
Так, у судовому засіданні за клопотанням прокурора допитано свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що з ОСОБА_6 його познайомив ОСОБА_9 , до котрого він звернувся з приводу допомоги в поверненні грошових коштів, які йому був винен директор ТОВ «Арт груп» ОСОБА_10 за поставлене в 2016 році пальне, шляхом внесення відомостей до ЄРДР відносно останнього. Під час спілкування, як зазначив свідок, ОСОБА_6 сказав йому, що для цього потрібно сплатити 8-10 тисяч доларів США, у зв`язку з чим він звернувся із заявою про вимагання в нього грошових коштів до СБУ, де йому пояснили, що треба робити при передачі коштів, після чого він під час двох зустрічей передав кошти частинами, а інших деталей щодо цієї події він не пам`ятає.
Суд першої інстанції критично оцінив показання свідка ОСОБА_8 , оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами. 
Так, під час допиту в суді за клопотанням сторони обвинувачення свідка ОСОБА_10 , останній повідомив, що у 2016 році ОСОБА_8 звернувся до нього з пропозицією поставити пальне на адресу ТОВ «Арт груп» з оплатою у безготівковій формі без оформлення документів, на що він відмовився у зв`язку з незаконністю такої операції, жодних боргів перед ТОВ «Арт груп» він не мав.
Будь-яких відомостей на підтвердження реальності фінансово-господарських операцій між ТОВ «Арт груп» та очолюваним ОСОБА_8 ТОВ «Джи Пі Трейдинг», про які зазначив останній, стороною обвинувачення надано не було. Навпаки, цей факт спростовано доказами, наданими стороною захисту, серед яких офіційна податкова й фінансова звітність указаних товариств, в яких відсутні будь-які ознаки реалізації пального на адресу ТОВ «Арт груп». Також стороною обвинувачення не представлено жодних доказів на підтвердження того, що перевізником надавалися послуги щодо фактичного перевезення пального між двома товариствами. Водночас надані ОСОБА_8 документи з приводу відповідної операції (заява, договір поставки нафтопродуктів, видаткові накладні) містили тільки печатку очолюваного ним підприємства, однак у них не було інших необхідних реквізитів, зокрема підписів жодної зі сторін, що свідчить про їх нікчемність.
Отже, посилання свідка ОСОБА_8 про шахрайство під час поставки пального у 2016 році як основи вимагання за розслідування відповідного факту не знайшли свого підтвердження. Стороною обвинувачення не було доведено факту реальності події щодо фінансово-господарських операцій між товариствами і, відповідно, того, які саме права ОСОБА_8 були порушені, що могло б бути підставою для його звернення через два роки після зазначеної ним події саме до ОСОБА_6 , а не безпосередньо до правоохоронних органів у встановленому законом порядку.
Водночас, за версією обвинувачення, злочинний умисел на вимагання виник у  ОСОБА_6 у березні 2018 року, а 13 квітня 2018 року він отримав першу частину коштів. Станом на вказану дату він ще не був призначений на посаду старшого слідчого, відповідно не мав процесуальних повноважень для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і проведення досудового розслідування, тобто дій, за які він нібито вимагав гроші.
До того ж у цьому кримінальному провадженні встановлено відсутність об`єктивних підстав для початку НСРД. Єдиним джерелом інформації про нібито корупційну діяльність ОСОБА_6 була заява ОСОБА_8 від 27 березня 2018 року, яка ґрунтувалася на повідомленні йому ОСОБА_9 змісту розмови з  ОСОБА_6 , під час якої останній начебто зазначив про необхідність передати грошові кошти за допомогу розібратися в ситуації з несплаченим боргом за пальне. Тобто викладені заявником обставини були відомі йому з чужих слів. Водночас без жодної перевірки цієї заяви, за відсутності інших вагомих даних для припущення, що ОСОБА_6 займається незаконною діяльністю, було розпочато досудове розслідування і прийнято рішення про контроль за вчиненням злочину у формі імітування його обстановки.
Відеозаписами, здобутими за наслідками проведення НСРД, не підтверджено того, що  ОСОБА_6 вимагав у ОСОБА_8 неправомірну вигоду, натомість вони містять відомості про ініціативу контактів, наполегливі натяки на фінансову вигоду, підбурювання на визначення її розміру саме від ОСОБА_8 , що ставить під сумнів наявність у ОСОБА_6 завідомо прямого умислу на вимагання. Також у цьому кримінальному провадженні було встановлено, що після проведення першого контролю за вчиненням злочину 13 квітня 2018 року правоохоронні органи не припинили нібито злочинну діяльність ОСОБА_6 , а продовжили провокативні дії за участю ОСОБА_8 на вчинення ним більш тяжкого злочину. 
Тобто правоохоронні органи через заявника ОСОБА_8 і посередника ОСОБА_9 не обмежилися пасивним розслідуванням, а явно схиляли ОСОБА_6 до протиправних дій.
Відомості, зафіксовані під час проведення НСРД, також не містять підтвердження передачі ОСОБА_6 грошових коштів, яку було б чітко видно на відеозапису. Разом із цим, стороною обвинувачення не спростовано версії захисту стосовно штучного створення доказів, а саме про те, що під час затримання ОСОБА_6 в руки правоохоронні органи засунули файл з документами та грошима, що підтверджено показаннями допитаного судом свідка ОСОБА_11 .
Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що показання ключового свідка ОСОБА_8 є недостовірними, а ключові докази обвинувачення, отримані внаслідок НСРД, - недопустимими за доктриною «плодів отруйного дерева» через встановлення факту провокації злочину з боку правоохоронних органів та їх агентів. Прокурор зі свого боку не довів відсутність підбурювання та не надав доказів, що ОСОБА_6 вчинив би злочин у будь-якому випадку, враховуючи його позитивну характеристику і послужний список. Інші надані прокурором докази не є достатніми та переконливими для доведення вини ОСОБА_6 поза розумним сумнівом. Тому рішення місцевого суду про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину є обґрунтованим.
Переконливих аргументів про протилежне в касаційній скарзі не наведено.
Доводи прокурора про безпідставну відмову місцевого суду дослідити протоколи допиту свідка ОСОБА_9 , складені під час досудового розслідування, є неприйнятними.
Як раніше вже зазначав Верховний Суд (постанова Великої Палати від 16 жовтня 2019 року (справа № 640/6847/15-к), принцип змагальності є наскрізним, і після передачі кримінального провадження до суду саме останній за наслідками безпосереднього дослідження кожного доказу в змагальній процедурі має їх проаналізувати й оцінити з додержанням ст. 94 КПК України.
Так, за матеріалами справи встановлено, що станом на час судового розгляду свідок ОСОБА_9 , який був безпосереднім учасником подій, помер. У суді першої інстанції прокурор ініціював дослідження показань цього свідка з метою довести «з першоджерела» факт вимагання коштів і відсутність підбурювання. А саме, з огляду на неможливість допитати цього свідка безпосередньо в суді прокурор заявив клопотання про дослідження його показань, наданих слідчому, які містяться в протоколах його допитів у ході досудового розслідування.
Сторона захисту категорично заперечувала проти врахування показань свідка, які зафіксовані в протоколах його допиту, акцентуючи на тому, що він був фігурантом низки гучних справ, пов`язаних з отриманням неправомірної вигоди, де виступав заявником або посередником, що, на думку сторони захисту, може свідчити про певну упередженість його дій на користь правоохоронних органів і створює сумніви в достовірності наданих під час досудового розслідування показань.
Оцінюючи роль ОСОБА_9 в цьому кримінальному провадженні, суд урахував, що він був ключовою особою, яка виступала посередником між ОСОБА_6 та  ОСОБА_8 , адже саме він, за версією обвинувачення, передав останньому вимогу ОСОБА_6 про надання неправомірної вигоди, познайомив їх та був присутнім під час зустрічей. 
З урахуванням викладеного, місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора, пославшись на те, що в разі дослідження протоколів показань свідка буде порушено змагальність судового розгляду, встановлений приписами статей 23, 95 КПК України принцип безпосередності дослідження показань, адже ці показання не були отримані в порядку ст. 225 КПК України, а сторона захисту буде позбавлена права на перехресний допит свідка, чиї показання мають вагоме значення в цьому кримінальному провадженні, що відповідно до ч. 2 ст. 87 КПК України є істотним порушенням прав людини.
У касаційній скарзі прокурор також констатував, що місцевий суд допустив порушення вимог кримінального процесуального закону внаслідок того, що не допитав інших свідків сторони обвинувачення. Проте ці твердження є безпідставними, оскільки суд вжив усіх передбачених процесуальним законом заходів для забезпечення допиту свідків у суді, водночас саме сторона обвинувачення не виконала свого обов`язку, встановленого приписами ч. 3 ст. 23 КПК України, забезпечити прибуття свідків обвинувачення до суду.
Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав, які б покладали на цей суд такий обов`язок, а стороною обвинувачення таких підстав також не було наведено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом, та за результатами перегляду вироку погодився з оцінкою, даною судом першої інстанції, відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів. Розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора в межах, установлених ст. 404 КПК України, та у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку, апеляційний суд в ухвалі навів мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи прокурора, які є аналогічними наведеним у касаційній скарзі, та погодився з висновком місцевого суду, що прокурор не довів поза розумним сумнівом допустимими і достатніми доказами вчинення ОСОБА_6 злочину, що є підставою для його виправдання, передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Ухвала апеляційного суду належним чином вмотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Мотиви незгоди з судовими рішеннями, які зазначила прокурор у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які ставлять під сумнів законність і обґрунтованість судових рішень
Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних вироку та ухвали, як про це йдеться в касаційній скарзі, у кримінальному провадженні при його перегляді в порядку касаційної процедури не встановлено.
З огляду на викладене подану касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями  434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Київського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2024 року й ухвалу Харківського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_12                                     ОСОБА_2                                ОСОБА_3