Справа № 753/15239/25
Провадження № 2/364/50/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 Володарський районний суд Київської області у складі:
головуюча суддя     Моргун Г.Л.,
за участю секретаря судового засідання Сіваченко Л.В.,
розглянувши в селищі Володарка, у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ з ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» ( код ЄДРПОУ 35625014, Україна, 01032, місто Київ, вул. Симона Петлюри, будинок 30, тел: 0444998590, 0671749102, 06753393863, 35625014eapb@gmail.com, наявний електронний кабінет)
представниця позивача Москаленко Маргарита Станіславівна (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: вул. Лісова, 2, поверх 4, м. Бровари, Київська область, 07400, е-пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 , № тел.: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , наявний електронний кабінет) 
до
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса зазначена у позові: АДРЕСА_2 , е-пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2  )
про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

14.07.2025 позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з зазначеним позовом. 
18.09.2025, суддя, ознайомившись з матеріалами справи встановив, що відповідач має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 . Однак внаслідок воєнних дій, згідно з інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, з 17.03.2022, як ВПО фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 . Враховуючи імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (постанова Верховного Суду від 29 липня 2019 у справі №409/2636/17) направив справу за підсудністю.

Безпосередньо до Володарського районного суду справа надійшла 13.11.2025.

У позовній заяві представниця позивача, посилаючись на викладені у позові обставини та на ст. ст. 509, 512-514, 516, 525, 526, 530, 549, 610-612, 625, 626, 628, 639, 641, 644, 1047, 1049, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 27, 43, 49, 58, 60, 61, 133, 141, 175, 177, 184, 274-279 ЦПК України, просить суд стягнути з ОСОБА_1 :
- заборгованість у розмірі 38492,98 гривень:
за договором позики № 4628136 у розмірі 17974,1 гривень;
за договором позики № 76643677 у розмірі 20518,88 гривень;
- судові витрати;
- розгляд справи проводити за відсутністю представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. 

17.11.2025 судом відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на 18.12.2025 та одночасно відкриваючи провадження, з`ясовано, що позивач долучив неповні копії письмових доказів (зокрема договори факторингу містять лише деякі сторінки, не повний текст), які не є належними витягами в розумінні ч. 2 ст. 95 ЦПК України та які викликають сумніви у їх достовірності та відповідності оригіналу. Відповідно до положень ч.7 ст. 81 ЦПК України, з власної ініціативи, маючи сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо наданих доказів, відповідно до ч.6 ст. 95 ЦПК України, судом витребувано від позивача та зобов`язано його надати для дослідження оригінали письмових ( електронних) доказів, копії яких долучено до позову та які містяться у кредитній справі відповідача ОСОБА_1 (електронні докази, що відповідають вимогам чинного законодавства), а саме: оригінали кредитних договорів; оригінали договорів факторингу за кредитними зобов`язаннями щодо яких позивач звернувся до суду, реєстри боржників, акти передачі; матеріали щодо поточної роботи з клієнтом; фінансову бухгалтерську звітність позичальників; розрахунки заборгованості по кредитам, процентів, комісійних, штрафних санкцій; статистичну та бухгалтерську звітність; розшифровку дебіторської, кредиторської заборгованості; звіт про фінансові результати (первинні документи та виписки з особових рахунків боржника, які підтверджують існування певних банківських операцій, нарахування позичальнику кредитних коштів, боргу по основній сумі кредиту та процентам) тощо. Докази повідомлення боржника про відступлення права вимоги до нього за договорами факторингу.

Учасникам провадження роз`яснено, що згідно положень визначених ч. 7 ст. 14 ЦПК України, що перегукується з пунктом 17 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС визначено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. 

08.12.2025 відповідач надіслав на адресу суду через підсистему ЄСІТС «Електронний Суд» відзив, яким просив відмовити у задоволенні позову з підстав недоведення позовних вимог ( а.с. 71-72).

18.12.2025 суд задовольнив клопотання відповідача про перехід розгляду справи з спрощеного порядку без виклику сторін у спрощений порядок з викликом сторін та призначив судовий розгляд справи на 16.01.2026 о 09:10.

06.01.2026 суд задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 

16.01.2026 у судове засідання позивач свого представника не направив, клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не надходило. Суд відклав судовий розгляд справи у зв`язку з неявкою представника позивача на 29.01.2026 на 09 годину.

Відповідач 16.01.2026 надіслав через підсистему ЄСІТС клопотання про залишення позову без розгляду, яким повідомив суд, що у судове засідання, призначене на 16 січня 2026 року, представник позивача не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Звернув увагу суду, що позивачем досі не надано оригіналів доказів, витребуваних ухвалою суду, які мають істотне значення для вирішення спору по суті. У разі повторної неявки позивача в наступне судове засідання, просив суд: залишити позовну заяву без розгляду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України; або вирішити справу за наявними матеріалами з урахуванням відсутності належних доказів ( а.с. 90).

Представник позивача у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлені про відкриття провадження, про час і місце розгляду справи, про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи, про перехід з розгляду справи без виклику у розгляд справи з викликом в електронному кабінеті в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» (а.с. 67-70, 80-81, 95-96). Клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не надходило.

29.01.2026 відповідач у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, в силу того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б стверджували позовні вимоги.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.
Судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, у режимі відеоконференції, з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, ознайомившись із позовною заявою, взявши до уваги позицію позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

З матеріалів справи судом встановлено, що 13.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 4628136 (з фіксованою диференційованою процентною ставкою). Відповідно до умов договору відповідач отримав 1000,00 грн. Строк договору 12 днів. 
Окрім того, 02.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю « 1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики на умовах повернення позики в кінці строку позики № 76643677. Відповідно до умов договору відповідач отримав 6100,00 грн. Строк договору 13 днів. 

Позивачем, у якості доказу переходу прав вимоги до боржника щодо стягнення заборгованості за зазначеними вище договорами надано копію укладеного 14 червня 2021 року між ТОВ «ФК ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «ФК «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (Клієнт) договору факторингу №14/06/21 ( а.с. 11-13), у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» за плату, а ТОВ «ФК «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» відступити ТОВ «ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язання за якою настав до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою, процент за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить ТОВ «ФК «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ». Окрім того долучено до матеріалів справи додаткову угоду № 2 до договору факторингу №14/06/21 від 28.07.2021, додаткову угоду № 7, додаткову угоду № 21, додаткову угоду № 22 ( а.с. 14, 15, 16, 28).

Відповідно до витягу Реєстру боржників № 22 від 20 березня 2024 року до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 17974,10 грн ( а.с.19).
Відповідно до витягу Реєстру боржників № 22 від 11 квітня 2024 року до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 20518,88 грн ( а.с.31). 

Суд звертає увагу, що на підтвердження переходу права вимоги за договорами позики позивачем подано лише неповну копію укладеного 14 червня 2021 року між ТОВ «ФК ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «ФК «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (Клієнт) договору факторингу № 14/06/21 ( а.с.11, 12, 13). Зазначена копія є неповною, так як містить лише пункти 1, 3, 4, 8, 9, 10, тобтомістить окремі розділи документа. Сам договір містить нумерацію аркушів, але долучена копія документу містить лише - 1, 4, 8 , тобто надана копія викликає сумніви у достовірності такої та не дозволяє встановити істотні умови правочину, зокрема предмет договору, обсяг та порядок передачі прав вимоги. 

Ухвалою суду від 11.07.2025 позивача зобов`язано надати для огляду оригінал договору факторингу та додатки до нього, проте такої вимоги суду позивачем не виконано.

Відповідно до положень ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або у належним чином засвідченій копії, а якщо автентичність копії викликає сумнів - суд вправі витребувати оригінал. Ненадання оригіналу на вимогу суду та подання неповної копії позбавляє суд можливості перевірити достовірність і повноту правочину. За таких обставин надана копія договору факторингу не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, а позивач не довів належним чином переходу до нього права вимоги згідно зі ст. 512-514 ЦК України. Суд наголошує, що відсутність оригіналу або повної належним чином засвідченої копії договору позбавляє документ доказової сили.

З огляду на зазначене суд визнає надану копію договору факторингу № 14/06/21 укладеного 14 червня 2021 року між ТОВ «ФК ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «ФК «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (Клієнт) - неналежним та недопустимим доказом. При таких обставинах, суд не виключає можливості внесення змін в односторонньому порядку до наданих копій та викладення тексту в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу.

Окрім зазначеного слід вказати, що позивачем на вимогу суду ненадано первинних бухгалтерських документів, які б свідчили про перерахування на банківський картковий рахунок відповідача грошових коштів за вказаними в позовній заяві договорами позики. Також суд звертає увагу, що укладення договорів факторингу не позбавляє обов`язку особи, яка звернулася до суду, доводити замість кредитодавця достовірність нарахованих сум основного боргу, відсотків, комісій, пені, штрафів, періоду нарахувань і т.п. за період із моменту укладення договору позики і до звернення до суду з позовною заявою. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступних міркувань.

Так, відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Крім того, згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Позивач у позовній заяві стверджує, що відповідачем було порушено умови кредитних зобов`язань, заборгованість за якими підлягає стягненню в примусовому порядку. 

Проте такі обставини мають бути належним чином стверджені відповідними письмовими доказами.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України).
Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст.1047, ч. 1 ст.1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2ст. 207 ЦК України).
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Так, згідно із ст. 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно із ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.
За умовами кредитного договору, даний правочин укладено в електронній формі і підписано, відповідно, зокрема відповідачем, електронним підписом.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом ст.1056-1ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч. 1 та ч. 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Водночас, враховуючи вимоги ч. 2ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Однак, відповідно до змісту ч. 1ст.1050 ЦК України з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, позивач має довести надання позичальнику грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Відповідно до ч. 1ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Статтями 1082,1083 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду навела такі ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Отже, для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про факторингу, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (див. (постанови Верховного Суду від 02 листопада 2021 року № 905/306/17, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

З огляду на зазначене суд доходить висновку, що наразі позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які би ствердили перехід права грошової вимоги за дослідженими судом кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 , зокрема за:
-договором позики № 4628136 укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 (з фіксованою диференційованою процентною ставкою) від 13.09.2023;
-договором позики укладеним 02.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю « 1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 на умовах повернення позики в кінці строку позики № 76643677.

Оскільки надану позивачем копія договору факторингу від 14 червня 2021 року укладеного між ТОВ «ФК ЄАПБ» (Фактор) і ТОВ «ФК «1БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (Клієнт) №14/06/21 суд визнає неналежним та недопустимим доказом, так як надана копія неповна, а звірити її з оригіналом неможливо, позаяк позивач в частині витребування оригіналів договору факторингу не виконав ухвалу суду від 17.11.2025.

Також позивачем не надано суду доказів того, що боржника (відповідача) було поінформовано про відступлення права вимоги до нього, що не виключає виконання відповідачем кредитних зобов`язань перед первісними кредиторами, оскільки відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Тобто, при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав вищезазначені повідомлення про відступлення права вимоги, має місце той факт, за яким відповідач не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості на рахунки первісного кредитора, які вказані в кредитному договорі, і таке виконання було б належним, відповідно до вимог ст. 516 ЦК України.

Окрім того, до позову не долучено первинних бухгалтерських документів на ствердження зарахування кредитних коштів (не надано суду належних доказів перерахування на банківський картковий рахунок відповідача грошових коштів) та не доведено наявності заборгованості за кредитними зобов`язаннями у розмірі визначеному у позовній заяві.

Одночасно суд вважає за необхідне вказати, що зазначення в кредитних договорах сум кредитних коштів не свідчать про отримання відповідачем певних сум позики, зокрема саме у такому розмірі та відповідно про виконання позикодавцем своїх зобов`язань за договором. Надані позивачем розрахунки заборгованості не є належним доказом видачі та отримання кредитних коштів, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірними доказами розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена саме первинними документами.

Твердження позивача, що такі докази і не повинні бути у нього в наявності є неспроможними, а відтак суд сприймає їх критично, окрім того, позивачем не заявлялося відповідних клопотань в порядку ст.ст. 83, 84 ЦПК України про витребування даних доказів в силу неможливості самостійно їх надати суду.

За загальним правилом згідно із умовами договорів факторингу первісний кредитор зобов`язався надати документацію по боржниках, зазначених у Реєстрі боржників протягом чітко визначеного строку; передача документації здійснюється шляхом укладення між сторонами відповідного Акту прийому-передачі документації за формою, встановленою в додатках до цих договорів. Визначення терміну «документація» наведено в преамбулі договорів: документація оригінали документів, що стосуються заборгованостей окремих боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог до боржників по заборгованостям, а також є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погодження заборгованості. Зі змісту вищевказаних договорів факторингу вбачається, що зокрема Акт прийому-передачі Документації є невід`ємною його частиною.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України).
При цьому позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст.83 п. 8 ч. 3 ст.175 ЦПК України.
Судом прийнято до уваги, що законом передбачено відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором у зобов`язанні за недійсність переданої йому вимоги (ч. 1ст. 519 ЦК України). Відповідно, укладення договору факторингу не може бути беззаперечним доказом наявності дійсного грошового зобов`язання.

У відповідності до ч. 1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, позивачем не надано доказів того, що на момент переходу до нього прав за договорами про надання кредиту на підставі договору факторингу у нового кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у позовній заяві.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.
Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.
Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.
Відповідно до ч. 1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Згідно із ч. 2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із ч. 2, ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч. 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею та відзив відповідача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку, за встановлених судом обставин, відсутні підстави для захисту прав позивача, оскільки вимоги з якими ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються судом на позивача з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 611, 625-631,1046,1049,1054 ЦК України, ст.ст.12,13,141, 258-259, 263, 264, 265, 272, 273, 274-279 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя       Г. Л. Моргун