П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/10988/24	

          Суддя першої інстанції: Устинов І.А.
 Час та місце ухвалення судового рішення «--:--», м.Миколаїв
 Повний текст судового рішення складений 16.05.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі  колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Шевчук О.А.,  Яковлєва О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області Сичугової Олени Анатоліївни про визнання дій протиправними, стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

14.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Миколаївській області Сичугової О.А. про визнання неправомірними дій щодо несвоєчасної сплати штрафу в розмірі 21020грн. в порядку встановлення судом судового контролю за виконанням судового рішення у справі №484/3245/15; стягнення на його користь коштів в сумі 3321,41грн. (інфляційних витрат – 2375,2грн., 3% річних – 841,05грн., комісії банку – 105,1грн.).
В обґрунтування позовних зазначено, що на виконання ухвали Первомайського міськрайонного суду від 27.02.2020 у справі 484/3245/15-а (набрала законної сили 08.04.2020) відповідачкою було сплачено штраф в розмірі 21020грн. лише 31.08.2021. У зв`язку з цим, на думку позивача, він має право на стягнення коштів у розмірі 3321,41грн., які складаються з інфляційних витрат – 2375,2грн., 3% річних за користування коштами – 841,05грн., комісії банку – 105,1грн. Вказані витрати позивач позиціонує як компенсацію втрати частини його доходів за несвоєчасну виплату штрафу за період з 08.04.2020 по 31.08.2021, посилаючись на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ та ст.625 ЦК України.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 у задоволенні позову відмовлено. При вирішенні справи, суд першої інстанції розглядав спірні правовідносини, зокрема, в контексті положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого  постановою КМУ від 21.02.2001. За аналізом приписів законодавства, з урахуванням фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що штраф, сплачений відповідачкою має разовий характер, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною сплатою штрафу. Разом з тим, відповідачка не є боржником, що прострочила виконання грошового зобов`язання у розумінні ст.625 Цивільного кодексу України, тому норми, що регулюють наслідки порушення зобов`язань до спірних правовідносин не підлягають застосуванню.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовну заяву.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що відповідачка виступає як фізична особа, а не юридична, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ. Натомість, позивач вважає, що при вирішенні даної справи необхідно керуватися положенням Цивільного Кодексу України, зокрема ст.11 (підстави виникнення цивільних прав та обов`язків), ст.509 (поняття зобов`язання та підстави його виникнення) та ст.625 (відповідальність за порушення грошового зобов`язання). Крім того, строк сплати штрафу встановлюється законом, а не судом.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню. 
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2020 у справі № 484/3245/15-а (набрала чинності 08.04.2020) стягнуто з начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області ОСОБА_2 штраф в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (42040грн.) за наслідками розгляду звіту від 12.12.2019, половину якого присуджено до стягнення на користь ОСОБА_1 , а іншу половину до Державного бюджету України.
31.08.2021 на картковий рахунок позивача від начальника ГУ ПФУ в Миколаївській області ОСОБА_2 надійшли кошти у розмірі 20020грн. (сума у валюті операції - 20020грн., сума у валюті картки – 19919,9грн., сума комісії 100,1грн.). /а.с.19/
У вересні 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом до ОСОБА_2 про визнання протиправною несвоєчасну сплату штрафу та стягнення 3344,91грн., з яких: 2375,26грн. - інфляційні втрати, 841,05грн. - 3% річних за період з 08.04.2020 по 31.08.2021 за прострочення виконання зобов`язання, 105,10грн. - комісія банку та 32,5грн. - поштові витрати (справа №484/3496/21).
Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі №484/3496/21, виходячи з того, що спір між сторонами виник у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду, яке ухвалено в адміністративній справі, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Вказані висновки підтримані також Верховним Судом у постанові від 23.10.2024. /а.с.6-10/
Надалі, ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з даним позовом, посилаючись на те, що ухвала Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2020 у справі №484/3245/15-а відповідачкою виконана з порушенням строку, у зв`язку з чим, він набув право на стягнення коштів у розмірі 3321,41грн.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.
За змістом ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України (надалі – ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (частина друга статті 11 Цивільного кодексу України).
Відповідно до положень ч.3 ст.11 та ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у ч.1 ст.509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.
Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.
За ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Стягнення інфляційних втрат регулюється ст.625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Системний аналіз вказаних норм права свідчить, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що у відповідачки не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку ст.11 ЦК України як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а тому відповідачка не є боржником, що прострочила виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 ЦК України, про що вірно зазначив суд першої інстанції. 
Слід зауважити, що спірним питанням в даній справі є стягнення коштів на користь позивача у розмірі 3321,41грн. через несвоєчасну сплату штрафу за невиконання судового рішення у розмірі 21020грн.
Так, питання судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначається ст.382 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин).
Згідно з ч.ч.2,3,6 ст.382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Ухвала суду про накладення штрафу, що набрала законної сили, направляється для виконання до державної виконавчої служби. З наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції.
Станом на розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції, ч.7 ст.382-3 КАС України також передбачено, що з наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму штрафу без додаткового судового рішення нараховується пеня у розмірі три відсотки річних з урахуванням індексу інфляції.
Таким чином, судова колегія доходить висновку, що ухвала Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.02.2020 у справі №484/3245/15-а про стягнення на користь позивача штрафу за невиконання судового рішення у розмірі 21020грн. набрала чинності 08.04.2020, при цьому відповідачкою штраф сплачено 31.08.2021, тому позивач має право на отримання пені у розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції, як це прямо визначено ст.382 КАС України без додаткового рішення суду, за період з моменту набрання законної сили ухвали від 27.02.2020, а саме 08.04.2020 по день виплати коштів – 31.08.2021.
Необхідно також зазначити, що відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (надалі – Закон України №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Статтею 5 Закону України №1404-VIII встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону України №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно ст.39 Закону України №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції зауважує, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», та визначається як завершальна стадія судового провадження.
Відповідно до приписів ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Крім того, у разі невиконання відповідачем (боржником) рішення суду, позивач, як стягувач, може отримати судове рішення чи виконавчий лист та звернутися до відповідного органу державної виконавчої служби з метою його примусового виконання.
Натомість, чинним законодавством не передбачено зобов`язання відповідача (боржника) виконати судове рішення, яке набрало законної сили, у судовому порядку шляхом подання окремого позову з цього приводу та ухвалення відповідного судового рішення.
Слід зауважити, що правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у справі.
Таким чином, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження за Кодексом адміністративного судочинства України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №806/2143/15.
З огляду на викладене, судова колегія зазначає, що спірні правовідносини виникли в рамках справи №484/3245/15 з підстав несвоєчасного виконання начальником ГУ ПФУ у Миколаївській області ухвали суду про сплату штрафу, однак не є підставою для оскарження таких дій в окремому судовому порядку, а вирішуються в порядку виконавчого провадження. 
На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні неправильно застосовано норми матеріального права, однак зазначене не вплинуло на результат розгляду спірних правовідносин, рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає зміні шляхом доповнення його мотивувальної частини висновками суду апеляційної інстанції.
Судові витрати відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року змінити.
Доповнити мотивувальну частину рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року висновками суду апеляційної інстанції, викладеними у даній постанові. 
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач 		А.В. Крусян	
Судді	  	О.А. Шевчук    О.В. Яковлєв