ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/573/25 пров. № А/857/32782/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Кузьмича С. М., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року у справі № 380/573/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Сидор Н.Т.,
час ухвалення рішення – 30 червня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зарахування до страхового стажу періодів роботи та навчання.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 10.12.2024 №135050017390.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 03.12.2024, зарахувавши до страхового стажу період навчання з 01.09.1978 по 05.07.1980 та періоди роботи з 06.08.1980 по 10.05.1983, з 16.05.1983 по 09.09.1985, з 10.09.1985 по 27.08.1986, з 28.08.1986 по 25.07.1989, з 15.08.1989 по 28.08.1990, з 21.01.1991 по 31.08.1993.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове відмову в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за доданими заявником документами до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 06.08.1980 р. по 10.05.1983 р., з 16.05.1983 р. по 09.09.1985 р., з 10.09.1985 р. по 27.08.1986 р., з 28.08.1986 р. по 25.07.1989 р., з 15.08.1989 р. по 28.08.1990 р., з 21.01.1991 р. по 31.08.1993 р., оскільки запис про зміну прізвища на титульній сторінці книжки має виправлення. Також до загального страхового стажу не зараховано період навчання з 01.09.1978 по 05.07.1980 згідно диплома НОМЕР_2 . Відповідно до п. 8 Порядку № 637 час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, начальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. Так як заявниця не надала підтверджуючих документів про зміну прізвища, в наданій нею довідці про шлюб немає перекладу печатки, період навчання неможливо зарахувати.
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 03.12.2024 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Розглянувши заяву позивача за принципом екстериторіальності, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області 10.12.2024 прийняло рішення №135050017390, яким відмовило позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи.
Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернулась до суду із цим позовом. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Умови призначення пенсії передбачені за віком передбачено ст. 26 Закону №1058-IV.
Частиною 1 ст. 26 Закону №1058-IV встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:
по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.12.2024 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Зважаючи на дату досягнення позивачем віку 63 років, необхідним для призначення пенсії за віком є наявність страхового стажу - від 21 до 31 року.
Розглянувши заяву позивача за принципом екстериторіальності, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області 10.12.2024 прийняло рішення №135050017390, яким відмовило позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи - страховий стаж позивача становить 18 років 5 місяців 4 дні.
При цьому, зі спірного рішення вбачається, що до страхового стажу позивача не зараховано період навчання з 01.09.1978 по 05.07.1981 згідно диплома НОМЕР_2 та періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки запис про зміну прізвища на титульній сторінці книжки має виправлення, печатка на довідці про шлюб не має перекладу.
Суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До 01 січня 2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі по тексту - Закон України № 1788-ХІІ).
Відповідно до статті 56 Закону України № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Пунктом «д» ч. 3 ст. 56 Закону №1788-ХІІ передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Статтею 62 частиною 1 Закону України № 1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Законодавець чітко визначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, що також визначено і Порядком №637.

Як встановлено судом, у трудовій книжці позивача містяться такі записи:
- навчання з 01.09.1978 по 05.07.1980 в Курганському юридичному технікумі;
- 06 серпня 1980 року – прийнята в технічний відділ технік-технологом (наказ №478-к від 07.08.1980) (запис №1 трудової книжки);
- 02 лютого 1981 року – переведена машиністом в загальний відділ (наказ №34-к від 02.02.1981); (запис №2 трудової книжки);
- 03 серпня 1981 року – переведена ливарником виробів з пластмасового відділу моноблоків (наказ №79-к від 03.08.1981) (запис №3 трудової книжки);
- 10 травня 1983 року – звільнена переведенням на Талди-Курганський завод лужних акумуляторів (наказ №46-к від 12.05.1983) (запис №4 трудової книжки);
- 16 травня 1983 року – прийнята в юридичне бюро претензіоністом в порядку переведення із заводу свинцевих акумуляторів за погодженням між керівництвом (наказ №82-к від 17.05.1983) (запис №5 трудової книжки);
- 15 листопада 1983 року – переведена юрисконсультом (запис №6 трудової книжки);
- 09 вересня 1985 року – звільнена по статті 32 КЗОТ наказу ССР за власним бажанням (наказ №61 від 09.09.1985) (запис №6 трудової книжки); 
- 10 вересня 1985 року – прийнята на роботу в Талди-Курганське СПТУ-3 в якості викладача історії (наказ №232 від 10.09.1985) (запис №7 трудової книжки);
- 27 серпня 1986 року – звільнена по ст.32 КЗОТ Наказ ССР за власним бажанням по догляду за дитиною (наказ №257 від 27.08.1986) (запис №8 трудової книжки);
- 28 серпня 1986 року – прийнята вчительським історії в СШ №19 (наказ №115 п.7 від 28.08.1986) (запис №9 трудової книжки);
- 25 липня 1989 року – звільнена по ст.32 КЗОТ Наказу ССР за власним бажанням (наказ №61 від 20.07.1989) (запис №10 трудової книжки);
- 15 серпня 1989 року – прийнята на роботу вчителем історії в Дмитріївську СШ (наказ №112 від 15.08.1989) (запис №11 трудової книжки);
- 28 серпня 1990 року – звільнена за статтею №34 КЗОТ Киргизької ССР за власним бажанням (наказ №32-1 від 04.06.1990) (запис №12 трудової книжки);
- 21 січня 1991 року – прийнята вихователькою в дитсад №2 (запис №13 трудової книжки);
- 31 серпня 1993 – звільнена у зв`язку з переведенням чоловіка на нове місце служби (наказ №49) (запис №14 трудової книжки).
При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що записи щодо навчання, прийняття, переведення та звільнення з роботи, які містяться у трудовій книжці позивача є послідовними, чіткими, без перекреслень, містять номер та дату наказу, на підставі яких такі були внесені, засвідчені підписом особи, яка здійснила такий запис та скріплені печаткою відповідного підприємства. 
Втім, періоди навчання з 01.09.1978 по 05.07.1980 та роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 з 06.08.1980 по 10.05.1983, з 16.05.1983 по 09.09.1985, з 10.09.1985 по 27.08.1986, з 28.08.1986 по 25.07.1989, з 15.08.1989 по 28.08.1990, з 21.01.1991 по 31.08.1993 не зараховані відповідачем у зв`язку з тим, що запис про зміну прізвища на титульній сторінці книжки має виправлення, печатка на довідці про шлюб не має перекладу.
Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 № 58 (далі по тексту Інструкція № 58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктами 2.3, 2.4 розділу 2 вказаної Інструкції № 58 передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Пунктом 1 Інструкції № 162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки працівників та службовців" (далі - Порядок № 656) та цією Інструкцією.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
З аналізу вказаних норм судом правильно зазначено, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому можливе її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Суд зауважує, що записи про спірні періоди навчання та роботи не містять недопустимих перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст, а натомість внесені у відповідності із встановленими правилами. Тому відсутні підстави для їх неврахування при визначенні періоду страхового стажу позивача.
Окрім того, Верховним Судом у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 04.07.2023 у справі №580/4012/19 вказано, що певні недоліки у заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
З огляду на викладені норми та зазначені позиції Верховного Суду, суд доходить висновку, що відповідачем неправомірно не зараховано спірні періоди до страхового стажу, що свідчить про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 10.12.2024 №135050017390.
Дослідивши обставини справи у відповідності до наведених вище правових норм, до страхового стажу позивачки підлягають зарахуванню період навчання з 01.09.1978 по 05.07.1980 та періоди роботи з 06.08.1980 по 10.05.1983, з 16.05.1983 по 09.09.1985, з 10.09.1985 по 27.08.1986, з 28.08.1986 по 25.07.1989, з 15.08.1989 по 28.08.1990, з 21.01.1991 по 31.08.1993.

Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року в справі № 380/573/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 28 січня 2026 року.