10.12.25
22-ц/812/2084/25
Провадження № 22-ц/ 812/2084/25 Суддя першої інстанції Саламатін О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

09 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 490/3601/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Лівшенку О.С.,
за участю представниці позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідачки ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_3 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Саламатіна О.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності,

В С Т А Н О В И В:

11 травня 2025 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності.
Позов обґрунтовано тим, що  ОСОБА_6 та її синам ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в 1985 році на підставі відповідного ордеру надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 .
Після смерті ОСОБА_6 в 2010 році в даній квартирі продовжували бути зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року в справі № 490/1986/18 було визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2022 року в справі № 490/1986/18 заочне рішення від 17 грудня 2018 року скасовано та ухвалою суду від 09 грудня 2022 року провадження у справі закрито з підстав передбачених пунктом 7 частини 1 статті 255 ЦПК України, у зв`язку з настанням смерті фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
26 жовтня 2020 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 , видане управлінням Комунального майна Миколаївської міської ради. Вказане свідоцтво було видано на підставі розпорядження від 26 жовтня 2020 року № 1496-р, яким квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_7 відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Перед видачею свідоцтва ОСОБА_7 була надана довідка про склад сім`ї від 13 липня 2020 року в якій останній зазначений як єдина зареєстрована особа в даній квартирі. Ця довідка в свою чергу була видана на підставі даних у відповідності до яких позивач був знятий з реєстрації на підставі заочного рішення, яке було скасовано. 
22 січня 2021 року вищевказане свідоцтво було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 56267815.
Таким чином оскаржувані розпорядження та свідоцтво підлягають скасуванню, оскільки ОСОБА_5 був знятий з реєстрації на підставі заочного рішення суду, яке було скасоване. Якби позивач не був незаконно знятий з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 , він також мав би право оформити своє право власності на квартиру.
Посилаючись на викладене ОСОБА_5 просив суд визнати недійсним та скасувати розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 26 жовтня 2020 року № 1496-р та свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 видане 26 жовтня 2020 року Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради і зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 січня 2021 року за індексним номером 
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року позов задоволено.
Визнано недійсним та скасовано розпорядження Управління комунального майна Миколаївської міської ради від 26 жовтня 2020 року № 1496-р «Про приватизацію житла по АДРЕСА_2 » та свідоцтво про право власності видане 26 жовтня 2020 року № 1496 Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради, згідно з яким ОСОБА_9 належить на праві приватної власності квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_4 , в інтересах якого діє його мати – ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та Управління комунального майна Миколаївської міської ради по 403 грн 70 коп. з кожного, сплаченого позивачем судового збору. 
Рішення суду мотивовано тим, що підстави для зняття позивача ОСОБА_5 з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 , позбавлення його права користування цією квартирою та в подальшому приватизації квартири ОСОБА_7 , а саме - заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року по справі № 490/1986/18 – відсутні внаслідок скасування заочного рішення, а тому порушене право позивача на приватизацію житла підлягає захисту та позов задоволенню. 
Не погодившись з рішення суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якої діяв її представник - ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що скасування заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року по справі № 490/1986/18 є тією обставиною, яка усуває раніше встановлені перешкоди по користуванню спірною квартирою.
В Центральному районному суді м. Миколаєва розглядається справа № 490/6513/24 за позовом  ОСОБА_5  до ОСОБА_4  про вселення в спірну квартиру, тобто обрано додатковий спосіб захисту права на користування спірною квартирою.
В свою чергу в оскаржуваному рішенні судом не наведене обґрунтування того, яким чином саме втручання в мирне володіння майном шляхом скасування розпорядження та свідоцтва відновить право позивача на користування спірною квартирою, тобто що саме цей спосіб захисту є єдиним та ефективним.
Судом першої інстанції в порушення принципу змагальності сторін створено умови для того, щоб у справі не були зібрані докази, які встановлюють відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача.
Розглядаючи справу суд не тільки перешкодив відповідачу у збиранні доказів, а й не дав правової оцінки доданим до відзиву доказам, що підтверджують тривале не проживання позивача у спірній квартирі та відсутність у нього інтересу на приватизацію квартири.
Фактично оскаржуване рішення було обґрунтоване лише обставинами скасування заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року у справі № 490/1986/18.
Таким чином висновки суду в оскаржуваному рішенні про те, що зняття позивача з реєстраційного обліку є перешкодою в реалізації права на приватизацію не відповідає вимогам законодавства та судовій практиці касаційної інстанції.
Крім того, в оскаржуваному рішенні відсутнє обґрунтування того, що саме заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року у справі № 490/1986/18 стало підставою для того, що позивач був змушений виїхати з спірної квартири змінивши місце свого постійного проживання.
Навпаки у позовній заяві та в заяві про перегляд заочного рішення зазначено про те, що позивач не знав про його існування, що підтверджує аргументи представника відповідача про добровільну зміну місця проживання ОСОБА_5 внаслідок відсутності у нього інтересу до приватизації спірної квартири.
В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач в порядку статті 106 Житлового кодексу України звертався до наймодавця для визнання його наймачем спірної квартири, що також свідчить про відсутність у позивача інтересу до приватизації.
ОСОБА_5 не був членом сім`ї ОСОБА_7 та не може бути ним визнаний, так як не проживав з наймачем та не вів з ним спільно господарства.
Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25 жовтня 2019 року за № 1114 позивачем не оскаржувалось, а тому ним втрачено право на приватизацію квартири.
За таких обставин скасування розпорядження та свідоцтва не є ефективним способом захисту прав позивача, так як не відновлює його право на приватизацію.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 01 листопада 1985 року на підставі ордеру надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та її синам ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, про що 06 вересня 2010 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 3723 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 .
Відповідно до довідки, що була видана ОСОБА_7 у 2018 році за адресою АДРЕСА_2 за вищевказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_7 , 1975 року народження, та ОСОБА_5 , 1972 року народження.
17 грудня 2018 року Центральним районним судом м. Миколаєва у справі № 490/1986/18 було ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було задоволено та визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
13 липня 2020 року ОСОБА_7 звернувся із заявою на приватизацію житла та копіями документів, необхідних для здійснення приватизації житла, серед яких була належним чином засвідчена копія рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2018 року у справі № 490/1986/18 з відміткою про набрання рішення законної сили 17 січня 2019 року.
Розпорядженням управління комунального майна Миколаївської міської ради за № 1496-р від 26 жовтня 2020 року, квартиру АДРЕСА_1 було передано у приватну власність ОСОБА_7 відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
26 жовтня 2020 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво № 1496 про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, про що 15 жовтня 2021 року відділом реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зроблено відповідний актовий запис за № 3692 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2022 року в справі № 490/1986/18 скасовано заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2022 року в справі № 490/1986/18 провадження у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України у зв`язку з настанням смерті фізичної особи, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 липня 2024 року зазначена ухвалу суду першої інстанції залишена без змін.
Згідно повідомлення від 14 липня 2023 року, скасовано зняття із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 .
У контексті доводів апеляційної скарги, підстав апеляційного оскарження та висновків суду першої інстанції апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частин 1-2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Стаття 71 Житлового кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.
Згідно з частинами 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 
Скасовуючи заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2022 року у справі № 490/1986/18 про задоволення позовних вимог щодо визнання ОСОБА_10 таким, що втратив право користування спірним житлом, суд виходив із обставин, на які послався останній, а саме, що він був вимушений залишити квартиру після смерті матері через неприязні стосунки з братом ОСОБА_7 . За цей час він неодноразово намагався повернутися проживати в квартирі, яка є його єдиним житлом, проте брат натравлював на нього свою бійцівську собаку та виганяв з квартири. ОСОБА_5 опинився в складних життєвих умовах, отримав поранення голови, частково втратив пам`ять, втратив документи, опинився на вулиці. Його відшукали доньки, допомогли йому з житлом та допомогли відновити документи. Тоді і з`ясувалося, що він виписаний з квартири за рішенням суду.
Ухвалою того ж суду від 09 грудня 2022 року провадження у справі було закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України. 
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 набув право власності або право постійного користування іншим житлом у справі відсутні.
Після скасування судового рішення від 09 грудня 2022 року Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради скасовано зняття з реєстрації зареєстрованого місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 .
При розгляді цивільної справи № 490/308/24, що розглянута за позовом ОСОБА_5 до Управління комунального майна Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , в інтересах якого діяла законний представник ОСОБА_2 , про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність 13 листопада 2024 року було ухвалено Центральним районним судом м. Миколаєва рішення про задоволення позову. 
Судом першої інстанції було встановлено, що підстави, що слугували підставою для надання ОСОБА_7 одноособово приватизувати спірну квартиру на час її приватизації втратили своє існування через поновлення позивачем своєї реєстрації у житлі на підтвердження права користування спірною квартирою. 
З такими висновками суду першої інстанції погодився й Миколаївській апеляційний суд при перегляді цієї справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 . Між тим, за результатами розгляду справи апеляційним судом було зроблено висновок про те, що позивачем обрано не той спосіб захисту своїх прав та постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року рішення суду першої інстанції було скасовано, ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволені позовних вимог з підстав обрання позивачем не того способу захисту. Ця постанова суду апеляційної інстанції відповідачами не оскаржувалась.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, у справі № 490/308/24 безспірно встановлено порушення прав ОСОБА_5 на приватизацію житла, у якому він був правомірно зареєстрований. Протилежного відповідачкою ОСОБА_2 не доведено, а тому доводи апеляційної скарги про те, що права ОСОБА_5 не є порушеними, оскільки позивач добровільно покинув спірну квартиру і втратив інтерес до спірного житла, а отже і право на користування спірним житлом, є безпідставними.
Згідно зі статтею 345 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
У частині 3 статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
У відповідності до положень частини 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду – це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Відповідно до пункту 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі – Положення № 396), передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Згідно з пунктом 18 Положення № 396, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява – згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.
Пунктом 23 вказаного Положення № 396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина 1 статті 21 ЦК України).
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, як в цілому, так і кожному окремо, а також взявши до уваги встановлені у справі № 490/308/24 обставини та скасування судового рішення у справі № 490/1986/18 із закриттям провадженні, дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржене розпорядження органу приватизації житла Миколаївської міської ради № 1496-р від 26 жовтня 2020 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки воно порушує право члена сім`ї наймача на користування зазначеним житлом. Позивач на момент передачі спірної квартири у власність ОСОБА_7 мав право користування вказаною квартирою, та не надавав згоди на передачу займаної квартири в приватну власність ОСОБА_7 , яку надалі успадкував його малолітній син, від імені якого діяла його законна представниця мати ОСОБА_2 . Отже було порушено право ОСОБА_5 і на приватизацію житла.
Враховуючи те, що на підставі незаконного розпорядження органу приватизації житла Миколаївської міської ради № 1496-р від 26 жовтня 2020 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 було видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 26 жовтня 2020 року органом приватизації житла Миколаївської міської ради на ім`я ОСОБА_7 , таке свідоцтво також підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено, що обраний ним спосіб захисту свого права є єдиним та ефективним не заслуговують на увагу, оскільки це питання досліджувалося та йому надавалась відповідна правова оцінка Миколаївськім апеляційним судом у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 490/308/24, де судом апеляційної інстанції було визначено саме такий спосіб захисту позивача.
Щодо наявності іншого позову ОСОБА_5 про вселення до спірної квартири, то такий спосіб захисту своїх прав направлений на відновлення права позивача на проживання у спірній квартирі, оскільки як встановлено попередніми судовими рішеннями, позивач був протиправно позбавлений права проживання у спірній квартирі.
Аргументи скарги про те, що в оскаржуваному рішенні відсутні обґрунтування того, що саме ухвалення заочного рішення у справі № 490/1986/18 стало підставою залишення спірної квартири позивачем, є неприйнятними з огляду на те, що зазначені ОСОБА_5 у заяві про скасування заочного рішення обставини та надані на їх підтвердження докази стали підставою для скасування зазначеного заочного рішення у справі № 490/1986/18. Ці обставини обґрунтовувались судом першої інстанції при розгляді цивільної справи № 490/308/24 та з таким обґрунтуванням погодився й апеляційний суд при перегляді цієї справи в апеляційному порядку. Такі висновки відповідачкою не оскаржувались до касаційної інстанції.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_5 не був членом сім`ї ОСОБА_7 та не може бути ним визнаний, так як не проживав з наймачем та не вів з ним спільного господарства, відхиляються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що ОСОБА_5 , як і ОСОБА_7 були членами сім`ї наймача – ОСОБА_6 , а зміна наймача спірної квартири на ОСОБА_7 відбулася 25 жовтня 2019 року за рішенням виконавчого комітету Миколаївського міськради № 1114, оскільки на той час існувало заочне судове рішення від 17 грудня 2018 року про визнання ОСОБА_5 таким, який втратив право користування зазначеною квартирою. Не оскарження такого рішення виконавчого комітету Миколаївської міськради не свідчить про те, що ОСОБА_5 втратив право на вирішення питання щодо приватизації житла, оскільки відповідно до наведених норм законодавчих актів про приватизацію житла в даному випадку має значення факт постійного проживання у квартирі, що приватизовується, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. 
З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, правильно застосувавши наведенні вище положення законодавчих актів, на підставі доказів, поданих сторонами, виходячи із того, що права позивача на участь у приватизації житла порушені та підлягають захисту, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Згідно із підпунктом "в" пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на заявника.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року