Справа № 154/1642/25 	Головуючий у 1 інстанції: Пустовойт Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/66/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів – Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю.,
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, за апеляційною скаргою заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби у Волинській області на рішення Володимирського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеною заявою.
Покликалася на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Устилуг Устилузького району Волинської області, де постійно проживала разом з батьками, які за національністю українці. Починаючи з 1974 року жила у місті Володимир-Волинський зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та двома дітьми, а у жовтні 1989 року повернулась до міста Устилуг. 
Також вказувала, що 07 березня 1993 року вона вдруге вийшла заміж за ОСОБА_3 та переїхала до нього на постійне місце проживання у м. Сургут російської федерації, де останній працював на заробітках. На час виїзду паспорт громадянина України не встигла оформити у зв`язку зі зміною прізвища.
Зазначала, що впродовж всього періоду знаходження в рф регулярно приїжджала в Україну та в кінці 2021 року повернулась до міста Устилуг на постійне місце проживання у будинок, в якому мешкає її дочка з сім`єю. Жодного наміру повертатись до рф не має, оскільки в Україні проживають її діти, онуки та інші близькі родичі, син з 2023 року є військовослужбовцем ЗСУ і учасником бойових дій. 
Заявник також вказувала, що з огляду на свій вік часто хворіє та через відсутність у неї паспорта громадянина України позбавлена можливості безперешкодно звертатись в медичні заклади, отримувати соціальну допомогу та вирішувати інші життєво необхідні питання.
Крім того зазначала, що з метою отримання паспорта громадянина України 21 березня 2025 року подавала до Володимир-Волинського відділу Державної міграційної служби України у Волинській області відповідну заяву, в задоволенні якої їй було відмовлено та рекомендовано саме звернутись до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, після встановлення якого подати до підрозділу ДМС заяву для встановлення належності до громадянства України.
За наведених обставин, заявник  ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року для отримання паспорта громадянина України.
Рішенням Володимирського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року заяву  ОСОБА_1 задоволено. 
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки міста Устилуг Устилузького району Волинської області, на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України у Волинській області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми Закону України «Про громадянство України» та Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, який затверджено Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215. На думку апелянта, оскільки  ОСОБА_1  має на меті встановити належність до громадянства України, однак є громадянкою іншої країни - російської федерації, то не може претендувати на встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України», а тому встановлення факту, про який просить заявник, для останньої не буде мати жодного юридичного значення та вона не зможе реалізувати дане судове рішення в органах міграційної служби України.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Особи, які беруть участь у справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.
Від представника заінтересованої особи на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.
Колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заявник  ОСОБА_1 довела належними та допустимими доказами факт свого постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який необхідний їй для отримання паспорта громадянина України, і встановлення цього юридичного факту не пов`язане з вирішенням іншого спору про право та є єдиним можливим способом реалізації права останньої на набуття громадянства України.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що заявник ОСОБА_4  народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Устилуг Устилузького району Волинської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії  НОМЕР_1  від 25 квітня 1953 року (а. с. 6).
Згідно з копією довідки від 18 липня 2006 року за № 65/4-347, виданої заявнику відділом реєстрації актів цивільного стану Володимир-Волинського міського управління юстиції Волинської області, 01 червня 1974 року ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_2 , який було розірвано 20 грудня 1991 року (а. с. 8, 9). Від шлюбу в них народилось двоє дітей: дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 31 грудня 1975 року та серії НОМЕР_3 від 27 лютого 1978 року (а. с. 10).
Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій будинкових книг, заявник ОСОБА_1 з моменту народження до 1974 року була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 . В період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 з жовтня 1974 року по жовтень 1989 року остання була зареєстрована та фактично проживала в будинку батьків чоловіка за адресою: АДРЕСА_2 , а після розлучення, з жовтня 1989 року по вересень 1993 року, її місцем реєстрації та проживання була адреса: АДРЕСА_3 (а. с. 12-18).
З інформації, наявної в трудовій книжці, виданій на ім`я ОСОБА_1 , слідує, що на момент проголошення незалежності України, 24 серпня 1991 року, заявник працювала прибиральницею службових приміщень ст. Устилуг, звідки була звільнена за власним бажанням 03 березня 1992 року (а. с. 19-20).
Згідно з наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , 07 вересня 1993 року міською радою Устилуг Володимир-Волинського району Волинської області було зареєстровано шлюб ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , прізвище останньої змінено на ОСОБА_9 (а. с. 11). 
Відповідно до інформації відділу з питань паспортизації, реєстрації та еміграції УДМС у Волинській області ОСОБА_8 18 жовтня 1978 року зверталась із заявою про оформлення паспорта громадянина СРСР, та 19 жовтня 1978 року їй було видано паспорт серії НОМЕР_5 . 10 вересня 1993 року ОСОБА_10 зверталась із заявою про обмін паспорта у зв`язку зі зміною прізвища, однак паспорт нею отриманий не був (а. с. 39-40).
Крім того, з приєднаної до матеріалів справи копії повідомлення відділу організації запобігання нелегальній міграції та видворення УДМС у Волинській області вбачається, що інформація щодо притягнення до адміністративної відповідальності, прийняття рішень про заборону в`їзду на територію України, рішень про примусове повернення та видворення відносно громадянки російської федерації ОСОБА_1 у ЄІАС УМП «Облік іноземців та біженців» відсутня, разом з тим, станом на 05 травня 2025 року остання перебуває на території України з порушенням встановлених строків перебування (а. с. 37).
Також із пояснень, наданих у суді першої інстанції свідками  ОСОБА_11 (дочка заявника) та ОСОБА_12 (рідна сестра заявника) встановлено, що ОСОБА_1 народилась в м. Устилуг, де проживала з батьками, в 1974 році вийшла заміж та переїхала до чоловіка в м. Володимир-Волинський, однак після розлучення разом з дітьми повернулась до м. Устилуг. У 1993 році ОСОБА_1 вдруге вийшла заміж та разом з дочкою переїхали жити в м. Сургут російської федерації, а згодом у м. Белгород, де їм було надано квартиру. Щороку заявник приїжджала в Україну, а з 2021 року залишилась на постійне місце проживання в Україні у будинку дочки в м. Устилуг Волинської області, в якому мешкає по даний час.
Крім того встановлено, що 21 березня 2025 року ОСОБА_1 зверталась до Володимир-Волинського відділу Державної міграційної служби України у Волинській області з заявою про документування її паспортом громадянина України, на що 04 квітня 2025 року отримала відповідь, що їй необхідно звернутись до суду для встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, після чого подати до підрозділу ДМС України за місцем реєстрації відповідну заяву з необхідними документами для встановлення належності до громадянства України (ст. 3 ЗУ «Про громадянство України) (а. с. 21).
Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.
У ч. 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.
Відповідно до статті 4 Європейської конвенції про громадянство, ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року № 163-V (163-16), кожна особа має право на громадянство.
Статтею 5 Європейської конвенції про громадянство встановлено, що правила держави-учасниці, які стосуються громадянства, не повинні містити розрізнень або допускати практику, що призводять до дискримінації за ознакою статі, релігії, раси, кольору шкіри, національного чи етнічного походження. Кожна держава-учасниця керується принципом заборони дискримінації своїх громадян незалежно від того, чи вони є громадянами за народженням, чи набули свого громадянства пізніше.
Питання встановлення факту, що має юридичне значення, метою якого
є встановлення належності до громадянства України або набуття громадянства України, регулюються Законом України «Про громадянство України» та Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
У статті 6 Закону України «Про громадянство України» встановлено підстави набуття громадянства України. Громадянство України набувається, зокрема, за територіальним походженням.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі – Порядок), для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
Згідно з п. 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22), зробив наступні висновки:
- якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України» предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;
- у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року;
- встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку;
- сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року;
- лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.
Звертаючись до суду з даною заявою  ОСОБА_1  просила суд встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності (24 серпня 1991 року), маючи на меті отримання паспорта громадянина України, а також враховуючи те, що іншого способу, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Отже, врахувавши наведені вище норми матеріального права та дослідивши додані до матеріалів справи письмові докази та покази свідків щодо постійного, безперервного проживання  ОСОБА_1 на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції цілком підставно задовольнив заяву останньої, встановивши цей юридичний факт.
Доводи апеляційної скарги про те, що  ОСОБА_1 є громадянкою російської федерації і не відмовилася від такого громадянства, у зв`язку з чим не вправі претендувати на набуття громадянства України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки сама по собі наявність в особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року та/або на 13 листопада 1991 року. 
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, ґрунтуються на повно з`ясованих обставинах справи, перевірених доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його скасування колегія суддів не вбачає. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду, а тому апеляційна скарга, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу заінтересованої особи Управління Державної міграційної служби у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Володимирського міського суду Волинської області від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді