Справа № 712/17575/25
Провадження №  2-а/712/18/26
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
21 січня 2026 року м.Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі головуючого судді Чапліної Н.М, за участі секретаря судового засідання Саса Л.О.,
представника позивача адвоката Рижай А.А.,
представника відповідача Василевича А.М.,
представника третьої особи Загорулько К.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, третя особа: Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження,
У С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 через представника – адвоката Рижай А.А. звернувся у Соснівський районний суд м. Черкаси з позовом до Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, третя особа: Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, в якому просить визнати протиправним і скасувати рішення Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 17.12.2025 року №7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 та визнати протиправною і скасувати Постанову Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 17.12.2025 року №ПР МЧК №002386 про накладення адміністративного стягнення на громадянина російської федерації ОСОБА_1 . 
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є громадянином російської федерації. З 08.06.2019 позивач перебуває на території України, під час перебування натериторії України сумлінно працював, до кримінальної відповідальності не притягувався.
20.01.2023 позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 .
Після укладенн шлюбу 19.05.2023 позивачу була видана посвідка на тимчасове проживання, яка згодом була скасована.
Позивач звертався до міграційних органів щодо продовження строку перебування на території України, але йому було відмовлено з невідомих причин.
Під час шлюбу у позивача народилася дитина – ОСОБА_3 .
17.12.2025 Соснівським відділом у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби складено відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧК 02386, у якому зазначено, що ОСОБА_1 в`їхав на територію України 08.06.2019 через КПП «Бориспіль-D». У семи денний термін з дня скасування посвідки на тимчасове проживання, а також після вдмови у продовженні строку перебування на території України її межі не покинув.
В це же день, відповідачем винесена постанова про накладення адміністративного стягнення № ПН МЧК 002384 про порушення ч. 1, 3 ст. 9 ст. 17 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» п. 2 Порядку, затвердженого ПКМУ № 150 від 15.02.2012, ч. 2 ст. 203 КУпАП, на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
Окрім винесення зазначеної постанови, відповідачем прийнято рішення №7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця – позивача. У даному рішенні зазначено, що позивач перебуває в Україні з порушенням законних строків перебування, а тому з метою забезпечення виконання положень ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до російської федерації та зобов`язати його покинути територію України до 21.12.2025.
При цьому позивач наголошував, що він має дружину, яка є громадянкою України та дитину, саме з цих підстав він не покинув територію України, що підтверджується в самому рішення відповідача.
Позивач вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення та рішення міграційного органу про повернення до російської федерації є неправомірними та прийнятими з порушенням вимог законодавства України, з огляду на те, що: позивачу не було надано перекладача; не було надано правової допомоги та не було роз`яснено право на отримання правової допомоги адвоката; не були роз`яснені права позивача на зрозумілій для нього мові; не враховано, що позивач має сім`ю, дитину в Україні.
Оскільки позивач Позивачу: не відмовлявся від захисника, і був доставлений до підрозділу ДМС України та затриманий більше трьох годин, працівники відповідно мали скласти протокол про адміністративне затримання та здійснити інформування Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок затримання, чого зроблено не було. Позивач не визнає правомірним не складання відносно нього протоколу про адміністративне затримання. Позивач не визнає, що йому були роз`яснені права, надруковані українського мовою на другому аркуші протоколу про адміністративне правопорушення, у тому числі право користуватися послугами адвоката і перекладача. Підпис позивача під цим друкованим переліком прав українською мовою без перекладу не свідчить, що йому вони були дійсно роз`яснені і зрозумілі.
Позивач є іноземцем, який не розуміє української мови, а відповідачем не було залучено до участі у справі перекладача й не забезпечено при цьому участь адвоката, вважаю, що в даному випадку, позивач фактично був позбавлений можливості подавати докази, заявляти клопотання та користуватись іншими правами, передбаченими ч.1 ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Вказане є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень.
20.01.2023 позивач уклав шлюб з громадянкою України - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 20.01.2023 року серія НОМЕР_1 . Під час шлюбу народилася дитина ОСОБА_3 . Звертаю увагу суду, що дитина весь час перебуває з батьком, а тому повернення батька на територію рф може повливати на психоемоційний стан дитини.
Повернення до російської федерації через стільки років проживання на території України може призвести до негативних наслідків та загрожувати свободі та/або життю Позивача.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.12.2025 відкрито провадження в справі за позовом ОСОБА_1 .
Відповідач 02.01.2026 подав до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув в Україну 08.06.2019 через КПП «Бориспіль-D» з приватною метою.
При перевірці встановлено, що строк перебування на території України Соснівським відділом та іншими органами/підрозділами Державної міграційної служби не продовжувався, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 22.05.2023, яка була скасована органом 8011 від 26.12.2023, після чого позивач перебував на території України нелегально, що є порушенням ч. 2 ст. 203 КУпАП.
Перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш ніж на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на права проживання (перебування) в Україні, за недійними документами чи документами, термін дії яких закінчився,-тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподаткованих мінімумів громадян.
Відповідно до подання Державного бюро розслідувань у 2023 році під час здійснення комплексу оперативних заходів увагу ДБР привернув громадянин рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який у червні 2020 2020 року нелегально перетнув російсько-український кордон і потрапив до України. Установлено, що вказаний іноземець перебував на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_2 від 22.05.2023, яка була скасована органом 8011 від 26.12.2023. Під час оперативно-розшукових заходів здобуто інформацію, яка свідчить, що ОСОБА_1 є одним з організаторів осередку міжнародного злочинного угруповання, яке займається вербуванням в Україні спеціалістів хімічної галузі для відкриття та функціонування лабораторій з незаконного виготовлення (синтезу) наркотичних і психотропних речовин з метою їх подальшого збуту в Україні, а також контрабандою переміщення до Європейського союзу, рф та інших країн пострадянського простору. Отже, діяльність громадянина рф ОСОБА_1 становить загрозу національній безпеці, громадянському порядку, здоров`ю. захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Ураховуючи викладене, з метою забезпечення протидії протиправній діяльності зазначеної особи на території України, згідно з п.4 ст. 63 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 скасовано посвідку на тимчасове проживання ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 68 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування або визнання недійсною посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі території України в семиденний строк з дня отримання такого рішення. Вказаний іноземець не виконав таких вимог.
16.12.2025 ОСОБА_1 відмовлено в продовженні строку перебування на території України органом 0080. Отже, станом на час прийняття оскаржуваних рішень позивач перебував на території України незаконно та ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.
Інші доводи і посилання позивача відповідач вважає необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами, тому мають бути відхилені судом, просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
07.01.2026 представником позивача до суду подана відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначив, що з 2023 року - з моменту отримання листа ДБР на який посилається відповідач по 2025 рік відповідач жодних рішень щодо повернення позивача в країну походження не приймав, а тільки 17.12.2025 року тобто через 2 роки дійшов висновку що начебто діяльність Позивача несе загрозу нацбезпеці та з грубим порушенням прав Позивача склав протокол, постанову та виніс рішення про повернення Позивача в країну походження. Звертаю увагу суду, що по даній справі не стоїть питання законності чи незаконності перебування Позивача на території України, Позивач звернувся до суду з тих підстав, що саме під час розгляду адмінсправи його не забезпечили ані перекладачем, ані адвокатом, чим грубо порушені вимоги не тільки законодавства України, а й норми міжнародного права.
Згідно з п. 2.6 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України №1654/24186, в якій зазначено, що у разі коли особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не володіє мовою, якою ведеться провадження, протокол про правопорушення складається за участю перекладача. У цьому контексті призначення перекладача є обов`язком, а не правом органу чи посадової особи в ході адміністративної процедури за участю особи, яка не володіє державною мовою. Але, Відповідач 1 порушив вимоги не тільки ст. 274 КУпАП, а й не дотримався інструкції вищестоящого органу - Державної міграційної служби України, в якій чітко вказано що протокол складається за участю перекладача.
13.01.2026 від третьої особи Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби надійшли пояснення, у яких представник третьої особи заперечував проти задоволення позову. Пояснення аргументовані наступним.
Позивач є громадянином російської федерації (далі – рф), що підтверджується наявністю в матеріалах справи копії паспорта громадянина рф № НОМЕР_3 виданого органом МИД РОССИИ 38001 строком дії з 27.03.2018 до 27.03.2028. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув в Україну 08.06.2019 через КПП «Бориспіль-D». При перевірці також встановлено, що строк перебування на території України Соснівським відділом чи іншими органами/підрозділами ДМС позивачу не подовжувався, він був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 22.05.2023, яка скасована органом 8011 26.12.2023.
Відповідно до абзацу першого пункту 68 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення (крім випадку, визначеного підпунктом 5 пункту 63 цього Порядку).
16.12.2025 на підставі підпункту 2 пункту 25 Порядку № 150 органом 0080 в подовжені строку перебування на території України ОСОБА_1 відмовлено. Таким чином, позивач перебуває на території України нелегально, що є порушенням частини другої. статті 203 КУпАП. Отже, станом на час прийняття оскаржуваного рішення позивач перебував на території України незаконно та ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. 17.12.2025 Соснівським відділом складений протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧК № 002386, згідно із яким встановлено, що позивач проживав на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні. За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення Соснівським відділом позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП та, згідно із постановою серії ПН МЧК № 002384 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. 17.12.2025 Соснівським відділом прийнято рішення № 7111130100020206 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни.
Позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону № 3773-VІ, позивачем не надано. Також, відсутні підстави стверджувати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, порушений позивачем законодавчо встановлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження або третю країну та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення
Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення позивачу були роз`ясненні його права і обов`язки, передбачені статтею 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, що засвідчено особистим підписом позивача. Один із примірників протоколу отриманий позивачем, що підтверджується його підписом. Жодних зауважень щодо змісту цього протоколу ним надано не було, свою вину не заперечував. Слід зауважити, що при складані протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МЧК № 002386 ОСОБА_1 спілкувався українською мовою, чітко усвідомлював значення своїх дій та жодних клопотань про залучення перекладача та адвоката не заявляв. Крім того, в протоколі від 17.12.2025 серії ПР МЧК № 002386 наявний власноручний підпис у графі «Переклад протоколу зроблено усно за участі перекладача (за наявності) – не потребує». Також, у рішенні про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 17.12.2025 № 7111130100020206 у графі «Перекладач» зазначено – «не потребує» та підпис позивача, що є актом його волевиявлення. Згідно з принципом «venire contra factum proprium» (заборона суперечливої поведінки), позивач не може посилатися на порушення права, від якого він свідомо відмовився під час процедури. При складанні протоколу від 24.10.2025 серії ПР МКМ № 017997 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київськиій області щодо позивача, ним було складено пояснення, де ОСОБА_1 зазначає: «Під час воєнного стану находився в іншому місті, Та не зміг завчасно надати документи на обмін посвідки». Просимо звернути увагу, що пояснення складене позивачем власноруч українською мовою. 
Позивач проживає в Україні з 08.06.2019. Як зазначається у позові, ОСОБА_1 «сумлінно працював, не притягувався до кримінальної відповідальності». 20.01.2023 позивач уклав шлюб з громадянкою України – ОСОБА_2 в якому народилась дитина. На даний момент проживає нелегально 2 роки. Такий тривалий термін перебування у мовному середовищі, що є спорідненим з його рідною мовою, свідчить про здатність розуміти зміст процесуальних документів. Позивач є громадянином рф. Очевидним є те, що якщо особа протягом тривалого часу проживає на території України, розуміє зміст поставлених питань та надає на них відповіді, а також власноруч підписує документи без зауважень щодо нерозуміння мови, то право на перекладача не вважається порушеним, особливо, якщо про необхідність його залучення позивач не заявляв.
Сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини (чоловіка) та дітей не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку Позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України або звільнення особи від відповідальності за вчинення нею порушення міграційного законодавства України.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Рижай А.А. повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини, зазначила, що при винесенні рішення відповідачем грубо порушені права позивача на захист, оскільки не наданий перекладач, адвокат. Крім того, потрібно врахувати наявність дитини та дружини у позивача.
Представник відповідача Василевич А.М. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, вважає, що позивачем порушено порядок перебування на території України, тому відповідачем правомірно прийняті рішення про примусове повернення та накладення адміністративного стягнення. Позивач ОСОБА_1 не затримувався, самостійно звернувся до підрозділу міграційної служби, права позивачу роз`яснювались, про необхідність залучення перекладача або адвоката жодних клопотань не заявляв, надавав пояснення самостійно українською мовою. Крім того, раніше ОСОБА_1 вже притягувався до відповідальності та теж надавав пояснення, які записував власноруч української мовою. 
Представник третьої особи заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у поясненнях.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до таких висновків.
Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 КАС України - завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п. 1 ч. 1, ч. 7 ст. 5 КАС України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та не чинним нормативно-правового акта чи окремих його положень. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що й громадяни та юридичні особи України.
Судом встановлено що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина рф № НОМЕР_3 виданого органом 38001 строком дії з 27.03.2018 до 27.03.2028.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув в Україну 08.06.2019 через КПП «Бориспіль-D», що підтверджується сторонами.
ОСОБА_1 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 22.05.2023, яка скасована органом 8011 26.12.2023
16.12.2025 на підставі підпункту 2 пункту 25 Порядку № 150 органом 0080 у подовжені строку перебування на території України ОСОБА_1 відмовлено.
20.01.2023 ОСОБА_1 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 20.01.2023 серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народився син ОСОБА_3 , що підтверджується актовим записом про народження № 291 від 14.02.2024.
17.12.2025 головним спеціалістом Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Василевич А.М. складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЧК № 002386, про те, що 17.12.2025р. о 16:15 за адресою: м. Черкаси встановлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в`їхав на територію України 08.06.2019 року через КПП «Бориспіль-D». В семиденний термін з дня скасування посвідки на тимчасове проживання, а також після відмови в продовженні строку перебування на території України, її межі не покинув. На момент виявлення перебуває в Україні з порушенням законних строків перебування. Місце скоєння правопорушення: м. Черкаси.
17.12.2025 року начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Слобожаник А.В складено постанову ПН МЧК № 002384 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн.
Крім того, 17.12.2025 року начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби Слобожаник А.В затверджено Рішення № 7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким вирішено: примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 та зобов`язати його покинути територію України у термін до 21.12.2025.
При винесенні зазначеного рішення відповідачем було встановлено, що громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в`їхав на територію України 08.06.2019 року через КПП "Бориспіль-D". При вивченні записів в паспортному документі громадянина встановлено, що він в`їхав на територію України 08.06.2019 року через КПП "Бориспіль-D" з приватною метою. При перевірці також встановлено, що строк перебування на території України Соснівським відділом у місті Черкаси ЦПМУ ДМС чи іншими органами/підрозділами Державної міграційної служби не продовжувався, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 від 22.05.2023, яка була скасована 26.12.2023 органом 8011. 16.12.2025 вказаному іноземцю було відмовлено в продовженні строку перебування на території України органом 0080. B семиденний термін з дня скасування посвідки на тимчасове проживання, а також після відмови в продовженні строку перебування на території України, її межі не покинув. На момент виявлення перебуває в Україні з порушенням законних строків перебування. З пояснень іноземця вбачається, що він не виїхав з території України, бо має дитину та дружину громадянку України. Іноземець вину визнає повністю, претензій та скарг до міграційної служби України не має. 17.12.2025 року громадянин ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 203 КУпАП за порушення строку перебування на території України та ухилення від виїзду з території України. Санкція заборони в`їзду в Україну не застосовується.
Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI. (Далі Закон) Даний Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Пунктом 3 статті 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, Інтереси суспільства та держави.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до п.п. 2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012р. № 150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Оскільки після скасування посвідки на постійне місце проживання в України у 2023 році позивач територію України не покинув, станом на 2025 рік строк ОСОБА_1 перебував на території України з порушенням законних строків перебування.
Порушивши терміни перебування в Україні, передбачені підпунктом 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 №150, громадянин російської федерації ОСОБА_1 не виїхав за межі України в установлений законодавством строк.
Також судом встановлено, що органом 0080 у подовжені строку перебування на території України ОСОБА_1 відмовлено. Про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту, позивач до виявлення факту порушення не звертався, документального підтвердження підстав для подальшого перебування в Україні та документів на право проживання в Україні не має, до суду не надавав.
Обставини, які б заборонили примусово повернути позивача з України, визначені ч. 8 ст. 26, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та відповідно пункту 8 розділу I Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом МВС України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (зі змінами), відсутні.
Як вбачається з копії протоколу ПР МЧК № 002386 від 17.12.2025 ОСОБА_1 роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, наявний підпис позивача, у протокол зафіксовані пояснення позивача: «Не виїхав з території України, так як маю маленьку дитину та дружину громадянку України», у протоколі зафіксовано, що перекладача «не потребує», наявний підпис ОСОБА_1 .
У Рішенні про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства також зафіксовано, що перекладача ОСОБА_1 не потребує, наявний підпис позивача. 
У постанові про притягнення до адміністративної відповідальності наявний підпис позивача, дата її отримання.
Крім того, суду третьою особою надані копія протоколу від 24.10.2025 серії ПР МКМ № 017997 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області щодо позивача, пояснень позивача, де ОСОБА_1 зазначає: «Під час воєнного стану находився в іншому місті. Та не зміг завчасно надати документи на обмін посвідки», пояснення складене позивачем власноруч українською мовою.
Отже, доводи викладені позивачем у позові щодо не розуміння української мови, не роз`яснення прав, не забезпечення його перекладачем та адвокатом не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються матеріалами справи.
Перебування у шлюбі з громадянкою України та наявність дитини (громадянина України) не надає право для документування (отримання) відповідних документів на проживання в Україні, і не надає імунітету для проживання в Україні.
Сам факт наявності дитини (громадянина України) не надає права законного перебування (проживання) на території України, не зобов`язує державу в обов`язковому порядку документувати іноземних громадян.
Вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 203 КУпАП не спростована, інших доказів на підтвердження незаконності винесеної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 гривень суду не надано.
Отже в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо визнання протиправним та скасування рішення від 17.12.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства суд виходить з наступного.
17.12.2025 відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення № 7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 21.12.2025.
Наданими до суду матеріалами встановлено, що позивача ознайомлено з вказаним рішенням, попереджено про наслідки невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, визначені ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», про що свідчить його особистий підпис на примірнику відповідного рішення.
Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Статтею 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно 5 додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 указаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - «Інструкція»).
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих 6 органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Інструкції, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Щодо доводів позивача про протиправність прийнятого рішення в аспекті порушення права на захист та отримання послуг перекладача, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 10 розділу І Інструкції після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
В даній справі судом встановлено, що позивач 17.12.2025 надав пояснення українською мовою, зазначив, що перекладача не потребує, не заявляв клопотань про необхідність скористатися послугами адвоката.
Встановивши дані обставини, враховуючи, що позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, рішення УДМС від 17.12.2025 про примусове повернення позивача до країни походження є правомірним, а обставини, передбачені частиною 1 ст. 31 Закону, за наявності яких іноземець або особа без громадянства не може бути примусово повернуті, відсутні.
Також судом відхиляються твердження позивача про наявність родинних відносин, дружини та дитини враховуючи наступне.
Сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дитини не спростовує встановлені з його боку порушення та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, а також не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. Таку думку виклав Касаційний адміністративний суд Верховного Суду 30.08.2024 року у справі № 522/8660/23.
Підтвердження офіційного працевлаштування ОСОБА_1 суду не надано.
Дослідивши та проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду на підставі належних, допустимих та достатніх доказів протиправності оскаржуваного рішення Соснівського відділу у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби № 7111130100020206 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства 17.12.2025 року, та не доведено наявності правових підстав для його скасування.
Суд звертає увагу, що позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після виконання вимог законодавства щодо законності перебування в Україні він матиме змогу повернутися до своєї сім`ї на територію України.
Введення воєнного стану в Україні не припиняє обов`язку іноземців та осіб без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, дотримуватись правил перебування в Україні та обов`язку виїхати з території України після закінчення відповідного терміну перебування.
Обставин, які б давали суду підстави вважати, що ОСОБА_1 як на момент прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, так і на теперішній час, є таким, що на законних підставах перебуває на території України, судом під час розгляду справи не встановлено.
Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про необхідність залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 94, 242-246, 268-272, 286, 288, 293, 295 КАС України, суд –
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, третя особа: Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та рішення про примусове повернення до країни походження – відмовити.
Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 26.12.2025 у справі № 712/17575/25.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі в 10-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 295 КАС України.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 295 КАС України.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 . 
Відповідач – Соснівський відділ у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, м. Черкаси, вул. Смілянська, 116.
Третя особа - Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби 18001. м. Черкаси, бул. Шевченко 117, ЄДРПОУ 45200774
Повний текст рішення складений 26.01.2026.

Суддя Н.М. Чапліна