ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/4020/25 пров. № А/857/34898/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року (головуючий суддя Клименко О.М., м.Львів) у справі №380/4020/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
03.03.2025 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області щодо відмови у видачі довідок про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розрахованої застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з прожитковим мінімумом для працездатних осіб у розмірі станом на 01 січня 2021 року 2270,00 грн, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковим мінімумом станом на 01 січня 2022 року 2481,00 грн, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з прожитковим мінімумом станом на 01 січня 2023 року 2684,00 грн та статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з прожитковим мінімумом станом на 01 січня 2024 року 3028,00 грн; зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з посадовим окладом, розрахованим на підставі частини другої статті 130 Конституції України, частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», із застосуванням встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року 2270,00 грн, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року 2481,00 грн, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року 2684,00 грн, та з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2024 року 3028,00 грн, а також зобов`язати заповнити пункт 3 Довідки – перебування на адміністративній посаді в суді.
Позов обґрунтовує тим, що є суддею Жидачівського районного суду Львівської області у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. З 01 січня 2021, 2022, 2023 та 2024 років, відповідно до законів України про Державний бюджет України, на відповідні роки змінювався розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді відповідно до пункту 1 частини третьої статті 135 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (Закон № 1402), проте розмір довічного грошового утримання судді у відставці позивача у зв`язку з цим не збільшувався. Відповідач видав позивачу довідки про суддівську винагороду для обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: від 10 грудня 2024 року № 290 (станом на 01 січня 2021 року); від 10 грудня 2024 року № 291 (станом на 01 січня 2022 року); від 10 грудня 2024 року № 292 (станом на 01 січня 2023 року); від 10 грудня 2024 року № 293 (станом на 01 січня 2024 року), відповідно до яких розмір суддівської винагороди, що враховується для обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 94590,00 грн та такий визначений виходячи із розрахункової величини 2102,00 грн - базового розміру посадового окладу судді, встановленого відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». Позивач уважає, що такі довідки відповідача суперечать чинному законодавству, адже для обрахунку розміру суддівської винагороди, яка враховується для обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, повинен застосовуватися саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законами про Державний бюджет України станом на 01 січня кожного календарного року, а не відповідний базовий розмір (2102,00 грн). Виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402 і норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. Для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402, які у часі прийняті раніше та мають пріоритет стосовно пізніших положень законів України про Державний бюджет України на відповідні роки. Обґрунтовуючи свою правову позицію позивач покликається на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21, від 12 липня 2023 року у справі № 140/5481/22, від 13 вересня 2023 року у справі № 240/44080/21. Також позивач вказує, що у виданих йому довідках, згаданих вище, відповідач не заповнив пункт 3 «Доплата за перебування на адміністративній посаді в суді». Однак позивач з 23 жовтня 2006 року (07 років 05 місяців) обіймав посаду заступника голови Жидачівського районного суду Львівської області і за виконання обов`язків заступника голови суду отримував доплату до суддівської винагороди, про що відповідач безпідставно не зазначив у виданих позивачу довідках. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Вказує, що суд першої інстанції у рішенні посилався на Закон № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 р., який визначає що таке прожитковий мінімум. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Приписами цього Закону судді не віднесенні до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо. Зазначає, що видані відповідачем довідки за №№ 290, 291, 292, 293 від 10 грудня 2024 р. не відповідають дійсності та діючому законодавству, оскільки розмір прожиткового мінімуму станом на 01.01.2021 року, виходячи з базового окладу суді місцевого суду визначеного на підставі ст. 130 Конституції України, п. 1 ч.3 ст. 135 Закону №1402-VIII, Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IХ та абзацу 4 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2021 рік» складав 2270 грн., а також збільшувався у Законах «Про бюджет» і на
2022, 2023, 2024 роки. Також зазначає, що Верховний Суд у постанові від 30.11.2021 у справі №360/503/21 сформував наступні правові висновки про те, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135
Закону № 1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
15.09.2025 відповідачем подано до Восьмого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу. У відзиві відповідач вказує, що відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» для визначення базового розміру посадового окладу судді застосовується розмір 2102,00 грн. Отже, згаданими законами запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка станом на 01 січня 2021, 2022, 2023, 2024 років становить 2102,00 грн. Станом на час розгляду цієї справи норми статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» не визнані неконституційними, тому підстави для їх незастосування відповідачем відсутні. Відповідно до штатного розпису Жидачівського районного суду Львівської області станом на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року, на 01 січня 2023 року, на 01 січня 2024 року посадовий оклад судді становив 63060,00 грн. Всі розрахунки до кошторису були зроблені з розрахунку прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн та відповідно фонд суддівської винагороди на 2021, 2022, 2023, 2024 рік не передбачав інших видів розрахунків. Обґрунтовуючи свою правову позицію відповідач покликається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 820/1583/17. Відповідач стверджує, що, виконуючи функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів в межах бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України, діяв відповідно до вимог чинного законодавства. З огляду на вищенаведене просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у справ № 380/4020/25 залишити без змін.
22.09.2025 позивачем подано відповідь на відзив Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області. В якій останній вказує, зокрема, що посилання відповідача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 820/1583/17 є безпідставними, оскільки ця постанова не є релевантною до справи позивача. Також зауважує, що відповідач залишив поза увагою вимогу позивача стосовно зазначення у довідках доплати за перебування на адміністративній посаді в суді. Просить суд апеляційної інстанції врахувати відповідь на відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача і врахувати викладені у ній доводи.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року № 636-VІІІ про звільнення суддів ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Жидачівського районного суду Львівської області у зв`язку з виходом у відставку (по досягненню 65-ти річного віку).
ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці Жидачівського районного суду Львівської області.
У відповідь на заяву позивача від 21 листопада 2024 року Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області видало ОСОБА_1 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: від 10 грудня 2024 року № 290 (станом на 01 січня 2021 року); від 10 грудня 2024 року № 291 (станом на 01 січня 2022 року); від 10 грудня 2024 року № 292 (станом на 01 січня 2023 року); від 10 грудня 2024 року № 293 (станом на 01 січня 2024 року), відповідно до яких розмір суддівської винагороди, що враховується для обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, та становить 94590,00 грн, та такий визначений виходячи із розрахункової величини 2102,00 грн - базового розміру посадового окладу судді, встановленого відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік». 
Позивач, вважаючи, що такі довідки відповідача суперечать чинному законодавству, оскільки для обрахунку розміру суддівської винагороди, яка враховується для обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, повинен застосовуватися саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законами про Державний бюджет України станом на 01 січня кожного календарного року, а не відповідний базовий розмір (2102,00 грн), а також, що у виданих йому довідках відповідач не заповнив пункт 3 «Доплата за перебування на адміністративній посаді в суді», звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, право кожного на справедливий суд визначає та забезпечує Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIІІ «Про судоустрій і статус суддів» (Закон № 1402-VIІІ) (зі змінами).
Статтею 142 Закону № 1402-VIІІ врегульовано право судді на пенсію або щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
Так, відповідно до частин першої, третьої, четвертої, п`ятої статті 142 Закону № 1402-VIІІ судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.
Відтак, розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці залежить від розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
За змістом статті 135 Закону № 1402-VIІІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці. Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України від 15 липня 1999 року № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (Закон № 966-XIV).
Згідно зі статтею 1 Закону № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Частиною третьою статті 4 Закону № 966-XIV передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Так, абзацом четвертим статті 7 Закону України від 15 грудня 2020 року № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлено у розмірі 2270 гривень. Згідно з абзацом п`ятим цієї статті прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, встановлено у розмірі 2102 гривні. Абзацом четвертим статті 7 Закону України від 02 грудня 2021 року № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлено у розмірі 2481 гривня.
Таким чином, окремими приписами законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2021 року, з 01 січня 2022 року, з 01 січня 2023 року та з 01 січня 2024 року відповідно встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді.
Наведені приписи абзацу п`ятого статті 7 законів України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» є чинними, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому підлягають застосуванню під час обчислення, зокрема щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Колегія суддів зазначає, що питання наявності підстав для застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня календарного року, під час обрахунку розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, від якого, своєю чергою, залежить розмір отримуваного суддею у відставці щомісячного довічного грошового утримання, було, серед іншого, предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі № 240/9028/24.
Постановою від 24 квітня 2025 року у справі № 240/9028/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що безсумнівно розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Водночас, законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 01 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.
Відтак, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
У вищезгаданій справі Велика Палата Верховного Суду з метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року, відступила від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22 та від 21 березня 2024 року у справі № 620/4971/23, і зазначила про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 01 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді (пункт 111).
З огляду на вказану постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 240/9028/24, апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 400/2031/21, від 30 листопада 2021 року у справі № 360/503/21, від 12 липня 2023 року у справі № 140/5481/22, від 13 вересня 2023 року у справі № 240/44080/21, оскільки Велика Палата Верховного Суду в згаданій постанові відступила від висновків Верховного Суду, які зводилися до того, що у справах, які стосувалися застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу судді починаючи з 2021, закон про Державний бюджет України на відповідний рік не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання спеціального закону – «Про судоустрій і статус суддів», а має братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року.
Також колегія суддів наголошує, що хоча й наведені вище постанови Верховного Суду, на які покликається позивач, не зазначені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 240/9028/24, від правового висновку в яких здійснено відступ (постанови від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22, від 21 березня 2024 року у справі № 620/4971/23), однак в них викладено правові позиції, які є подібними до тих, від яких здійснено відступ Великою Палатою Верховного Суду. 
Водночас Велика Палата Верховного Суду наголосила, що незалежно від того, чи перераховані всі рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого вона відступила, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах, мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (пункт 112 постанови). Отже, Велика палата Верховного Суду, відступаючи від правової позиції, викладеної в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати всі такі рішення, оскільки відступає від правової позиції, а не від судових рішень (пункт 113 постанови).
З огляду на останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду суд резюмує, що закони України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» не змінювали розмір суддівської винагороди, а лише запровадили розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, тому саме цей грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
За цих обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що підстави для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням встановленого на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року, на 01 січня 2023 року та на 01 січня 2024 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірах 2270,00 грн, 2481,00 грн, 2684,00 грн та 3028,00 грн відповідно та видачі позивачу нових довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відсутні.
Що стосується заповнення пункту 3 Довідки – перебування на адміністративній посаді в суді апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з наказом Жидачівського районного суду Львівської області від 26 жовтня 2006 року № 16/К «Про призначення заступником голови Жидачівського районного суду ОСОБА_1 » позивач з 26 жовтня 2006 року приступив до виконання обов`язків.
Відповідно до наказу Жидачівського районного суду Львівської області від 10 квітня 2014 року № 12/К «Про звільнення з адміністративних посад голови та заступника голови Жидачівського районного суду Львівської області» позивача звільнено з адміністративної посади з 11 квітня 2014 року, а також скасовано з 11 квітня 2014 року наказ Жидачівського районного суду Львівської області від 13 січня 2012 року № 6-К від 13 січня 2012 року «Про проведення перерахунку доплати за перебування на посаді заступника голови Жидачівського районного суду Львівської області ОСОБА_1 ».
Постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року № 636-VІІІ про звільнення суддів ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Жидачівського районного суду Львівської області у зв`язку з виходом у відставку (по досягненню 65-ти річного віку).
Відтак, як видно з вищенаведеного, адміністративну посаду у суді (заступника голови суду) позивач обіймав у період з 26 жовтня 2006 року по 11 квітня 2014 року, звільнений у відставку з 16 липня 2015 року не з адміністративної посади у суді.
За змістом частини третьої статті 142 Закону № 1402-VIІІ щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.
Таким чином, проаналізувавши вищезазначені нормативно-правові акти, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач був звільнений у відставку не з адміністративної посади у суді, на час звільнення у відставку доплати за перебування на адміністративній посаді в суді не отримував, то правові підстави для включення такої доплати до пункту 3 довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відсутні.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у справі № 380/4020/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар