ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 161/23032/24
провадження № 61-7649св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 травня 2025 року в складі колегії суддів Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.

в справі за позовом Дочірнього підприємства «Зоряний едельвейс» до ОСОБА_2 про розірвання інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року Дочірнє підприємство «Зоряний едельвейс» (далі - ДП «Зоряний едельвейс») звернулося до суду з позовом, у якому просило розірвати інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості від 08 липня 2017 року № 08/07/13, укладений між ДП «Зоряний едельвейс» та ОСОБА_2 . 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
19 березня 2025 року заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позов задоволено.
Ухвалено розірвати інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості
від 08 липня 2017 року № 08/07/13, укладений між ДП «Зоряний едельвейс» та ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У квітні 2025 року дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, провадження в справі закрити у зв`язку з тим, що ДП «Зоряний едельвейс» звернулося з позовом до особи, правоздатність якої припинена у зв`язку із смертю.
19 травня 2025 року ухвалою Волинського апеляційного суду апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, закрито.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2025 року в цій справі вирішувалося питання про розірвання інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості, укладеного між ДП «Зоряний Едельвейс» та ОСОБА_2 . Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Листом від 17 червня 2024 року № 02-14 приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Мудрик О. Є. повідомила ОСОБА_1 , що остання не була зареєстрована на час смерті із спадкодавцем за однією адресою, не подала заяви про прийняття спадщини у визначений законом строк, а тому їй рекомендовано звернутися до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Станом на день апеляційного розгляду судове рішення про визначення заявниці ОСОБА_1 додаткового строку для прийняття спадщини судом не ухвалене. В описовій, мотивувальній та резолютивній частинах оскарженого заявницею ОСОБА_1 рішення місцевого суду відсутні висновки суду про права та обов`язки правонаступників у цілому, а також про права і обов`язки правонаступника ОСОБА_1 , тому вона не належить до кола осіб, які відповідно до статті 352 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України мають право апеляційного оскарження в цій справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
18 червня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Волинського апеляційного суду
від 19 травня 2025 року, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про закриття провадження у справі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що предметом спору є права інвестора, які входять до складу спадщини. Судові рішення в цій справі впливають на розмір спадкової маси, вона є правонаступником інвестора. 
Відповідач помер до пред`явлення позову, його цивільна правоздатність припинилася, тому справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ДП «Зоряний едельвейс»зазначає, що  ОСОБА_1 пропустила строк на прийняття спадщини після смерті чоловіка, заповіт на її ім`я оспорюється іншим спадкоємцем, тому заявниця не є правонаступником інвестора. Рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалися, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 липня 2017 року між ОСОБА_2 як інвестором та ДП «Зоряний Едельвейс» як замовником було укладено інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості № 08/07/13. Відповідно до умов укладеного між сторонами інвестиційного договору його предметом є участь інвестора у будівництві об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною загальною площею 550 кв. м з отриманням у власність відповідних площ в об`єкті нерухомості на умовах і в порядку, передбачених інвестиційним договором.
10 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ДП «Зоряний Едельвейс» було укладено додаткову угоду № 1 до інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості № 08/07/13. Відповідно до умов укладеної додаткової угоди, сторони встановили додаткові обов`язки інвестора, зокрема, організувати підготовку та подачу відповідних документів (заяв, повідомлень) у державні органи, вчинити всі інші дії з організації будівельної діяльності, отримання дозвільних документів та ін. 
07 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ДП «Зоряний Едельвейс» було укладено додаткову угоду № 2 до інвестиційного договору будівництва об`єкта нерухомості № 08/07/13. Відповідно до умов укладеної додаткової угоди сторони погодили початок будівництва - після затвердження нового Генерального плану м. Луцька, отримання всіх необхідних дозволів (містобудівних умов, дозволів, технічних умов, тощо) на виконання підготовчих та будівельних робіт. Сторони погодили новий строк дії договору - до 07 липня 2021 року, та в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Позивач зазначав, що ОСОБА_2 станом на дату подання позовної заяви не приступив до виконання інвестиційного договору, не забезпечив розробку проєктної документації та отримання всіх необхідних дозволів (містобудівних умов, дозволів, технічних умов, тощо) на виконання підготовчих та будівельних робіт, чим порушив умови інвестиційного договору та права позивача.
Відповідач  ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 перебувала в шлюбі зі ОСОБА_2 з 01 вересня 2021 року.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області в справі № 161/5400/24 від 17 квітня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 та встановлено факт смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на території рф в м. Санкт-Петербурзі.
За життя, а саме 20 жовтня 2011 року, ОСОБА_2 склав на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевською М. В., зареєстрований в реєстрі за № 1526, за яким усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі на все те, на що за законом він матиме право і що буде належати на момент смерті йому, заповідає ОСОБА_1 .
Цей заповіт оспорив інший спадкоємець ОСОБА_2 першої черги - син ОСОБА_3 . 
У провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області перебуває цивільна справа № 161/12942/24, предметом якої є визначення  ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_2 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Провадження в справі № 161/12942/24зупинено ухвалою суду від 03 жовтня 2024 року до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 161/14716/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевська М. В., про визнання заповіту недійсним. 
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 подана нею з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. 
Верховний Суд уважає незастосовним пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК Українидо спірних правовідносин, з огляду на таке. 
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (постанови Верховного Суду вскладі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 та від 29 січня 2024 року в справі № 750/13149/21).
Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). 
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно із статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
У частині третій статті 1272 ЦК України визначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Заявниця за апеляційною скаргою - ОСОБА_1 перебувала із спадкодавцем ОСОБА_2 в шлюбі та за життя ОСОБА_2 склав заповіт на ім`я ОСОБА_1 .
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області в справі № 161/5400/24 від 17 квітня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 та встановлено факт смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на території рф в м. Санкт-Петербурзі.
Усправі № 161/5400/24  ОСОБА_1 указувала, що встановлення факту смерті її чоловіка є необхідним для вступу в спадщину, оскільки надати оригінал свідоцтва про смерть чоловіка чи апостиль до нього є неможливим у зв`язку з тим, що будь-які дипломатичні зв`язки між Україною та рф розірвані.
Тобто факт смерті ОСОБА_2 потребував підтвердженню рішенням суду, що унеможливлювало звернення ОСОБА_1 (спадкоємця за заповітом) до нотаріуса за прийняттям спадщини. 
Позов про розірвання інвестиційного договору звернений до ОСОБА_2  як до інвестора та в порядку правонаступництва впливає на права спадкоємців  ОСОБА_2 . 
Верховний Суд висновує, що у  ОСОБА_1 не виник самостійний, окремий від прав спадкодавця ОСОБА_2 інтерес до предмета спору в цій справі, тому не можна вважати, що ОСОБА_1 не має процесуального права оскаржувати рішення суду першої інстанції про розірвання інвестиційного договору. 
Апеляційний суд зазначив, що в описовій, мотивувальній та резолютивній частинах оскарженого заявницею  ОСОБА_1 рішення місцевого суду відсутні висновки суду про права та обов`язки правонаступників в цілому, а також про права і обов`язки правонаступника  ОСОБА_1 .
Однак процесуальне правонаступництво передбачене статтею 55 ЦПК України, частиною першою якої встановлено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Тобто процесуальне правонаступництво передбачає перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. 
У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі й прийнятності апеляційної скарги такої особи наявність в оскаржуваному рішенні висновків про перехід прав та обов`язків до правонаступника не є визначальною. Смерть сторони (учасника справи) може мати місце й після ухвалення оскаржуваного судового рішення. 
Проте Верховний Суд зауважує, що в цій справі відповідач ОСОБА_2 помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 - за рік до пред`явлення позову до нього. 
У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
Згідно з частиною першою статі 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша стаття 48 ЦПК України).
Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).
Цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.
ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва (стаття 55) лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, зокрема у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. Незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 473/1433/18 (провадження № 14-35цс20), однак не враховані апеляційним судом. 
Зазначена правова позиція, яка узгоджується з нормами цивільного та цивільного процесуального права, є сталою й незмінною (постанови Верховного Суду від 05 квітня 2021 року всправі № 200/21020/15-ц, від 25 червня 2025 року всправі № 359/7125/23, від 30 липня 2025 рокув справі № 753/344/23 та інших).
У постанові Великої Палати Верховного суду від 30 червня 2020 року в справі № 264/5957/17(провадження № 14-37цс20) вказано, що суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі в справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи в суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
Тобто апеляційний суд безвідносно до доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 мав зважити на те, що ДП «Зоряний едельвейс»звернулося до суду із позовною заявою до відповідача, який на час звернення з позовом до суду вже помер.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщосправа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог статті 25 ЦК України припинилася. 
ОСОБА_2 не міг бути стороною у справі, провадження підлягало закриттю з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Однак суд апеляційної інстанції залишив такі обставини без процесуальної уваги, як і те, що від імені відповідача ОСОБА_2 у суді першої інстанції діяв адвокат Усаченко М. О., який надав ордер про надання правничої допомоги від 15 січня 2025 року, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги від 14 січня 2025 року (а. с. 66). Однак  ОСОБА_2 помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 й не міг укласти з адвокатом такий договір про надання правничої допомоги. 
Апеляційний суд продовжував уважати адвоката Усаченка М. О. належним представником відповідача ОСОБА_2 (а. с. 113, 146, 152, 153), залишивши поза увагою обставини припинення процесуальної правоздатності ОСОБА_2 задовго до дати укладення зазначеного в ордері договору про надання правничої допомоги від 14 січня 2025 року. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Оскільки суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. 
Щодо розподілу судових витрат
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
УхвалуВолинського апеляційного суду від 19 травня 2025 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська