П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 335/7737/20
провадження №51-3106км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання          ОСОБА_4 ,
прокурора                                                ОСОБА_5 ,
захисника                                                ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженого                                            ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
представника потерпілого                  ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2025 року та засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2025 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст прийнятих судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 29 вересня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим за засуджено до покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років, за ч. 3 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 14 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 травня 2024 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Постановою колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 10 лютого 2025 року вказану ухвалу апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Суди попередніх інстанцій визнали винуватим ОСОБА_7 у тому, що він в стані алкогольного сп`яніння 20 червня 2020 року приблизно о 03:20 біля кафе в м. Запоріжжя по бульв. Шевченка, 80 під час конфлікту ножем заподіяв ОСОБА_9 один удар в ділянку грудної клітки, який призвів до ушкодження серця, від чого потерпілий помер. Надалі ОСОБА_7 заподіяв ножем один удар в ділянку грудної клітки ОСОБА_10 , чим заподіяв останньому легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, від якого смерть потерпілого не настала, оскільки потерпілий відібрав знаряддя злочину в ОСОБА_7 та йому було своєчасно надано медичну допомогу.
Вимоги касаційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали, та заперечень на них
У касаційній скарзі захисник стверджує про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування касаційних вимог захисник вказує, що:
- висновок комплексної експертизи не підтверджує заподіяння засудженим обом потерпілим удару розкладним ножем;
- тілесні ушкодження було заподіяно різними ножами, а тому вони не могли бути спричинені однією людиною, що підтверджує висновок № 8-614;
- не було надано оцінку показанням свідка ОСОБА_11 , який вказав, що ОСОБА_12 удар ножем було спричинено іншою людиною, а ОСОБА_13 - ОСОБА_7 ;
- слідчий експеримент за участю неповнолітнього ОСОБА_11 було проведено за відсутності законного представника, тому він є недопустимим;
- обвинувальний вирок ґрунтується на показаннях свідків, які є родичами потерпілих, та показаннях яких є непослідовними;
- учасниками бійки були щонайменше 7 осіб, однак версія про спричинення потерпілим ударів ножем іншими особами судами належним чином не перевірена;
- ножове поранення в ОСОБА_7 доводить наявність ножа в іншої особи;
- судами не встановлено знаряддя вчинення злочинів;
- довжина клинків ножів сірого та чорного кольорів не відповідає параметрам травмуючого предмета;
- посилання на показання експерта ОСОБА_14 суперечать ст. 356 КПК, а в допиті експерта ОСОБА_15 , який проводив експертизу речових доказів, було необґрунтовано відмовлено;
- знаряддя злочину не відповідає виявленим ушкодженням трупа потерпілого;
- протокол огляду місця події (трупа) є недопустимим доказом, оскільки ця слідча дія була проведена без судово-медичного експерта або лікаря та без дозволу слідчого судді чи представника лікарні;
- пред`явлення особи до впізнання за фотознімками було проведено всупереч ч. 7 ст. 228 КПК;
- суд апеляційної інстанції порушив норми ст. ст. 370, 419, 439 КПК та не усунув порушень, допущених місцевим судом.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений стверджує про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений акцентує увагу на тому, що: 
- згідно з показаннями свідка ОСОБА_16 він сам передав ножі поліцейським, а тому така передача ножів відбулася з порушенням ст. 93 КПК;
- його винуватість не доведено поза розумним сумнівом, оскільки не встановлено яким чином у засудженого з`явилася колото-різана рана, після якої почалась бійка;
- кваліфікація його дій є неправильною, оскільки його двічі засуджено за вбивство однієї і тієї ж особи, та не взято до уваги постанову об`єднаної палати ККС ВС у справі №640/18653/17;
- апеляційний суд не виконав вказівок касаційного суду;
- призначене йому за замах на ст. 115 КК покарання не відповідає положенням ч. 3 ст. 68 КК.
Сторона обвинувачення надіслала до Суду заперечення на касаційні скарги сторони захисту, в яких просила залишити їх без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- сторона захисту підтримала вимоги касаційних скарг та просила їх задовольнити;
- прокурор та представник потерпілого заперечили касаційні скарги та просили відмовити у їхньому задоволенні.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не прибули, причин своєї неявки Суду не повідомили.
Мотиви суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах з доповненнями доводи і дійшла такого висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Наведені у касаційних скаргах сторони захисту аргументи про невідповідність висновків судів фактичним обставинам вчинення кримінальних правопорушень, встановлених у судових рішеннях, та щодо неповноти судового розгляду не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції, оскільки касаційний суд виступає судом права, а не факту.
Судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 було здійснено судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних і цей суд прийшов до висновку про винуватість засудженого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.
Сторона захисту не погодилася із означеним висновком і стверджує про недоведеність винуватості засудженого.
Однак колегія суддів не погоджується із таким твердженням захисту, оскільки у цьому провадженні сукупністю доказів підтверджується вчинення засудженим інкримінованих йому дій.
Засуджений не заперечує факту перебування у кафе та участі в бійці. Однак стверджує, що удари ножем були спричинені не ним, а іншою особою. 
У цьому провадженні судами було допитано низку свідків. Частина з них є родичами, друзями або знайомими засудженого або ж потерпілих. Суд не буде вдаватися до цитування показань всіх свідків у цьому провадженні, однак зверне увагу на показання тих свідків, які не мали відношення до жодної зі сторін конфлікту.
Свідок ОСОБА_11 , який в день події працював помічником офіціанта, повідомив суду, що під час бійки один з хлопців, якого він впізнав як ОСОБА_7 , заподіяв один удар ножем у груди ОСОБА_9 . Також зі спини було спричинено удар ножем ОСОБА_10. Удари заподіяв хлопець в кепці та футболці (йдеться про ОСОБА_7 ). Також свідок зазначив, що після спливу часу деякі обставини він детально не пам`ятає, однак підтримує те, що показував під час слідчого експерименту. 
Також у матеріалах провадження міститься слідчий експеримент з участю ОСОБА_11 , в ході якого останній продемонстрував механізм заподіяння ОСОБА_7 ударів ножем обом потерпілим, обставини чого свідок спостерігав безпосередньо за кілька метрів від місця бійки.
Сторона захисту покликається на те, що на момент проведення слідчого експерименту ОСОБА_11 не виповнилося 18 років, а, отже, слідчий порушив положення КПК про проведення цієї слідчої (розшукової) дії, оскільки провів її без законного представника неповнолітнього.
Суд наголошує, що положення КПК, які стосуються участі законного представника, педагога, психолога або лікаря у слідчих (розшукових) діях за участю малолітньої або неповнолітньої особи покликані забезпечити права малолітньої або ж неповнолітньої особи, з урахуванням їхнього віку. Участь означених осіб полягає у тому, щоб врахувати особливості фізичного та психічного розвитку малолітнього чи неповнолітнього з метою запобігти психотравмуючому чи будь-якому негативному впливу на цих осіб.
Суди в ході розгляду цієї справи з`ясували, що ОСОБА_11 під час слідчого експерименту повідомив слідчому свій неправильний вік, оскільки не хотів хвилювати батьків. Суди врахували те, що на момент події і проведення слідчого експерименту ОСОБА_11 виповнилося 17 років.
Окрім цього, в ході судового розгляду свідок ОСОБА_11 набув повноліття та повідомив ті ж обставини, які він сприймав безпосередньо під час події злочину і демонстрував під час проведення слідчого експерименту.
Тому Суд погоджується з тим, що показання ОСОБА_11 , як і слідчий експеримент за його участю є допустимими доказами у цьому провадженні, оскільки не вважає, що має місце істотне порушення вимог КПК.
Також Суд враховує, що жоден із допитаних місцевим судом свідків не вказував про наявність ножа в будь-кого іншого з учасників бійки, а допитані очевидці події зазначали про наявність ножа в руках лише ОСОБА_7 .
Як встановлено судами попередніх інстанцій на підставі висновків експертів смерть ОСОБА_9 настала від одиночного проникаючого сліпого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням серця, та гострої крововтрати, а одиночне непроникаюче поранення грудної клітини з локалізацією рани на передньо-правій поверхні грудної клітини по передній паховій лінії на рівні 2-5-го ребер у ОСОБА_10 кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я і утворилося від дії предмета, що має колото-ріжучі властивості, на що вказують рівність країв рани, переважання глибини ранового каналу над довжиною шкірної рани.
Окрім наведеного, з висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) від 11 вересня 2020 року №451/453/к вбачається, що механізм нанесення з характером травмуючого предмета (ніж) тілесних ушкоджень потерпілим не виключається за механізмом викладеним, зокрема в протоколах та відеозаписах проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 21 червня 2020 року, потерпілого ОСОБА_10 від 21 червня 2020 року, свідка ОСОБА_18 від 20 червня 2020 року.
Згідно з висновком експерта від 14 серпня 2020 року № 2160 на вилучених в ОСОБА_7 речах: шортах, трусах, кросівках, шкарпетках, мобільному телефоні, виявлена кров людини, що не виключає походження від потерпілого ОСОБА_9 .
Щодо порушеного захистом питання про знаряддя вчинення злочинів, то у цьому провадженні на місці події було вилучено два ножі, які згідно з показаннями допитаного місцевим судом свідка ОСОБА_16 були ним передані поліції після того, як один з них знайшли на місці бійки, а інший - біля паркану.
Під час слідчих експериментів свідок ОСОБА_11 зазначав про те, що ОСОБА_7 наносив удари ножем темного кольору, а потерпілий ОСОБА_10 вказував також, що цей ніж був з отвором для пальця.
Згідно з висновком експерта № 447 тілесне ушкодження ОСОБА_9 спричинено плоским односторонньо гострим залізовмісним предметом, яким міг бути клинок ножа.
Допитаний місцевим судом з дотриманням ст. 356 КПК експерт ОСОБА_19 надав відповіді на всі запитання сторони захисту та сторони обвинувачення та повністю роз`яснив результати експертних досліджень, а його показання підтвердили відсутність суперечностей між висновками експертів, показаннями потерпілого, свідків, результатами слідчих експериментів.
Зокрема, експерт зазначав, що в більшості випадків довжина раневого каналу не відповідає довжині клинка і може мати відхилення до 4 см і більше, оскільки сама динаміка дій осіб може впливати на цей фактор.
З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що тілесні ушкодження потерпілим були заподіяні плоским односторонньо-гострим розкладним ножем, що має колючо-ріжучі властивості, що не суперечить висновкам судових експертиз.
У цьому провадженні суди встановили заподіяння ударів обом потерпілим ножем, а особливості ран, спричинених цим предметом злочину, відображено у судово-медичних експертизах трупа ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 .
Також Суд звертає увагу на те, що впродовж досудового розслідування засудженому з метою встановлення обставин кримінального провадження було неодноразово запропоновано надати зразки його крові, слини, букальних клітин та відбитків папілярних візерунків рук, однак він відмовився від цього. Також ОСОБА_7 відмовився і від проходження судово-медичної експертизи через небажання притягувати потерпілих до відповідальності, про що він вказав у власноручно написаній заяві. Засуджений повідомляв Суду про наявність у нього поранення в ногу. Ця інформація була відома з самого початку розслідування цього провадження. Однак сторона захисту і сам засуджений пасивно віднеслися до можливості оцінки, дослідження поранення. Навіть під час розгляду в суді касаційної інстанції на запитання Суду про те, чому засуджений не бажав фіксувати своє поранення, досліджувати чим, коли і як воно було спричинено, останній повідомив про те, що перебував в реанімації і не мав змоги цим займатися. Проте Суд оцінюючи таку відповідь засудженого враховує також те, що така рана, про існування якої повідомляє засуджений, не може зникнути за короткий проміжок часу і у засудженого була можливість надати дозвіл на її фіксування і дослідження після того, як він прийшов до тями.
Тому Суд акцентує на тому, що будь-які версії сторони захисту повинні бути належно перевірені Судом. Однак і сам захист має вживати заходів і не перешкоджати їхній перевірці.
У цьому провадженні сторона захисту і сам засуджений не висували версії самозахисту. Вона лише стверджувала про те, що удари потерпілим наносились не ОСОБА_7 , а кимось іншим.
Суд вважає, що у цьому провадженні суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку про те, що сукупність доказів свідчить про те, що вбивство ОСОБА_9 за механізмом заподіяння йому смертельного тілесного ушкодження предметом з колюче-ріжучими властивостями та заподіяння тілесного ушкодження таким же предметом ОСОБА_10 було здійснено саме засудженим, а тому доводи про недоведеність його винуватості є невмотивованими.
Твердження захисника про недопустимість протоколу огляду місця події (трупа) від 20 червня 2020 року є необґрунтованим.
Як слушно вказав апеляційний суд під час оцінки цього доводу, після заподіяння ножового поранення ОСОБА_9 було доставлено до лікарні, у приймальному відділені якої настала його смерть, про що було повідомлено поліцію. 
Місце виявлення трупа завжди вважається місцем події. Труп потерпілого було виявлено під час огляду місця події підвального приміщення лікарні, тобто огляд трупа не був самостійною та окремою слідчою дією відповідно до положень КПК, а був складовою частиною огляду місця події, де настала смерть ОСОБА_9 .
Відтак підстав визнавати недопустимим доказом протокол огляду місця події, про який веде мову захист, немає.
Аргументи про недопустимість протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками також є невмотивованими. Адже всі особи, зображені на фотознімках, у тому числі фото засудженого, не мали різких відмінностей між собою чи інших особливостей, що могли суттєво вплинути на сприйняття зображення особою, яка впізнає.
Твердження засудженого про порушення збирання доказів Суд вважає необґрунтованими.
Положення ч. 2 ст. 93 КПК уповноважують сторону обвинувачення збирати докази, у тому числі шляхом отримання від фізичних осіб речей, документів тощо.
Відтак в тому, що свідок ОСОБА_16 передав ножі поліцейським порушень положень ст. 93 КПК Суд не вбачає, адже учасник кримінального провадження вправі самостійно надати докази, якими він володіє, а завдання ж слідчого полягає у належній фіксації цього факту, що у цьому провадженні було зроблено. Адже протокол огляду місця події, де було виявлено ножі, оформлено із дотриманням положень КПК.
Аргументи засудженого про неправильну кваліфікацію його дій Суд вважає необґрунтованими.
У постанові об`єднаної палати ККС ВС від 28 вересня 2020 року у справі № 640/18653/17 сформульовано правовий висновок про те, що за встановлення судом єдиного прямого визначеного умислу, спрямованого на заподіяння смерті двом або більше особам, вбивство однієї людини і замах на життя другої має кваліфікуватись як незакінчений злочин - убивство двох або більше осіб, оскільки єдиного злочинного наміру вбити двох осіб не було реалізовано з причин, що не залежали від волі винної особи, за відповідною частиною ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК незалежно від послідовності злочинних дій та за ч. 1 ст. 115 КК чи відповідним пунктом ч. 2 ст. 115 КК (або іншими спеціальними нормами, передбаченими в інших розділах Особливої частини КК) у разі наявності таких підстав.
У розглядуваному провадженні дії ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК як вбивство ОСОБА_9 та за ч. 3 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК як незакінчений замах на вбивство ОСОБА_10 , вчинене щодо двох осіб, що узгоджується із вказаним висновком об`єднаної палати ККС ВС.
У касаційній скарзі засуджений стверджує, що призначене йому за замах на ст. 115 КК покарання не відповідає положенням ч. 3 ст. 68 КК.
Колегія суддів не погоджується з наведеним доводом.
Відповідно до правового висновку об`єднаної палати ККС ВС при призначенні покарання особам, винним у вчиненні замаху на злочин, за який у санкції статті Особливої частини КК альтернативно передбачено захід примусу - довічне позбавлення волі, правила ч. 3 ст. 68 КК не застосовуються, оскільки найбільш суворим видом покарання у санкції закону залишається довічне позбавлення волі, а воно є таким, що виключає можливість визначення його двох третин. У такому випадку підлягають застосуванню лише правила ч. 4 ст. 68 цього Кодексу (постанова від 02 грудня 2029 року у справі № 664/425/16-к).
Тобто в ході призначення покарання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК положень КК порушено не було.
Призначене засудженому покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років та за ч. 3 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 14 років відповідає принципу індивідуалізації покарання з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, які є особливо тяжкими злочинами, та особі засудженого, який вину не визнав, не працевлаштований, в СІЗО характеризується посередньо, за місцем проживання характеризується позитивно, неодружений, завдані злочином збитки потерпілій стороні не відшкодував, публічно не вибачився, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також із врахуванням поведінки після скоєного злочину.
Обставин, які би пом`якшували покарання, встановлено не було, а обтяжуючою визнано вчинення злочину особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому під час складання покарань за сукупністю кримінальних правопорушень місцевим судом було обрано найбільш сприятливий спосіб їх складання - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Колегія суддів погоджується із розміром покарання, обраним засудженому, та вважає, що таке покарання сприятиме виправленню засудженого та запобігатиме вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, за результатами касаційного розгляду колегією суддів Верховного Суду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, як про це стверджує сторона захисту у касаційних скаргах з доповненнями.
Вирок місцевого суду відповідає положенням ст. ст. 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду - ст. ст. 370, 419, 439 КПК.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника та засудженого - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                       ОСОБА_3