ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 760/18077/24
провадження № 61-10765св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Київський міський центр зайнятості,
третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Київського міського центру зайнятості, третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року у складі судді Українця В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила поновити її на посаді начальника Центрального управління Київського міського центру зайнятості (КМЦЗ) з 08 липня 2024 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2024 року до дня ухвалення рішення суду та моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що з лютого 2023 року працювала у Київському міському центрі зайнятості на посаді начальника Центрального управління. Наказом Київського міського центру зайнятості від 02 липня 2024 року № 210-к її звільнено з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивач мала переважне право залишення на роботі оскільки має більш високу кваліфікацію, продуктивність праці та тривалий стаж роботи. У системі соціального захисту і працевлаштування населення вона працювала з 22 вересня 1992 року, неодноразово проходила курси підвищення кваліфікації, з 19 жовтня 2001 року працює на керівних посадах, має 11 ранг державного службовця, неодноразово нагороджувалась відзнаками за сумлінну працю.

Відповідач не запропонував позивачу вакантних посад. Водночас за період із січня до травня 2024 року відповідач чотири рази змінював штатний розпис, було створено нову філію Київського міського центру «Кар`єрний центр», уведено 23 нових посади.
Вона є членом профспілкового комітету, проте відповідач не отримував згоди профспілкового комітету на її звільнення, що під час воєнного стану є обов`язковою умовою для звільнення працівника. Її примусили написати заяву про те, що вона добровільно виходить з профспілки, проте збори не проводились у зв`язку з воєнним станом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Солом`янський районний суд м. Києва рішенням від 12 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача відбулось із дотриманням норм трудового законодавства. Позивач не надала доказів наявності вакансій у відповідача за відповідною професією чи спеціальністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 12 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції. 

Наказ про звільнення позивача є правомірним. Вакансії, які були наявні у Київському міському центрі зайнятості у період з 07 травня до 08 липня 2024 року були тимчасовими посадами - на період відпустки основного працівника по догляду за дитиною, тому не були вакантними.

ОСОБА_1 не є членом первинної профспілкової організації.

Короткий зміст касаційної скарги, відзиву на неї та їх узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 826/6203/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 340/628/20, від 06 листопада 2019 року у справі № 755/8142/18, від 10 серпня 2021 року у справі № 1940/1241/18, від 04 вересня 2019 у справі № 336/5828/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; необґрунтовано відхилив клопотання про витребування звіту з головного управління ДПС у м. Києві, його дослідження та огляд щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

У 2023 році почалась фактична реорганізація відповідача, створювались нові структурні підрозділи, уведено 23 нові посади. За період з 07 травня до 07 липня 2024 року відповідач прийняв на роботу вісім нових працівників, що вказує на наявність вакантних посад. Відповідач не врахував переважного права позивача на залишення на роботі, оскільки вона має дві вищі освіти, тривалий безперервний стаж роботи, неодноразово нагороджувалась відзнаками за сумлінну працю. 

У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив КМЦЗ, мотивований законністю й обґрунтованістю постанови апеляційного суду.
У зв`язку зі створенням нової структурної одиниці - філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр», Лівобережне і Правобережне управління затверджувались нові штатні розписи і вводились нові посади. Однак ці зміни відбулись до 07 травня 2024 року, а тому обов`язку пропонувати такі посади у роботодавця немає. 

Позивач була обізнана про створення нових структурних підрозділів, проте не виявила бажання обійняти будь-яку посаду. У період з 07 травня до 08 липня 2024 року у відповідача не було вакантних посад, які мали постійний характер зайнятості. У цей період було прийнято осіб на тимчасові посади, які виникли у зв`язку з перебуванням основних працівників у відпустках по догляду за дитиною або інших соціальних відпустках. Відсутність вакантних посад виключала можливість реалізації позивачем переважного права на залишення на роботі. Позивач не є членом профспілки, а тому розірвання трудового договору здійснено без отримання попередньої згоди профспілки. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

06 листопада 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_1 з 13 лютого 2023 року працювала у Київському міському центрі зайнятості на посаді начальника Центрального управління.

Наказом Державного центру зайнятості від 20 листопада 2023 року № 193 внесено зміни у додаток до наказу Державного центру зайнятості від 08 грудня 2022 року № 128, зокрема, граничну чисельність працівників затверджено у кількості 299.

На виконання наказу Міністерства економіки України від 08 березня 2024 року № 6274 Київський міський центр зайнятості наказом від 13 березня 2024 року № 290 створив філію Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр», у структурі якої були передбачені Лівобережне та Правобережне управління.

Наказом Державного центру зайнятості від 06 травня 2024 року № 83 внесено зміни в додаток до наказу від 08 грудня 2022 року № 128, зокрема, граничну чисельність працівників Київського міського центру зайнятості зменшено з 299 до 210, тобто скороченню підлягали 89 штатних посад.

Згідно з наказом Київського міського центру зайнятості від 07 травня 2024 року № 501 «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості» введено в дію штатний розпис Київського міського центру зайнятості на 2024 рік, штатний розпис філії Київського міського центру зайнятості «Кар`єрний центр» на 2024 рік та ліквідовано управління Київського міського центру зайнятості, зокрема і Центральне управління.

07 травня 2024 року позивач ознайомилась з наказом Київського міського центру зайнятості від 07 травня 2024 року № 501 «Про штатний розпис Київського міського центру зайнятості» та повідомленням від 07 травня 2024 року про реорганізацію установи, скорочення штату працівників, та звільнення позивача 08 липня 2024 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивач поставила власноручний підпис на вказаному повідомленні.

Наказом Київського міського центру зайнятості від 02 липня 2024 року № 210-к позивача звільнено з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, встановлено виплатити вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку та компенсацію в загальному розмірі 83 813,38 грн. 

Позиція Верховного Суду 
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура звільнення працівника в разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за цією підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Під час вирішення спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення, тобто чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників та дотримання відповідної процедури (постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21 (провадження № 61-10117св23)).

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Звертаючись до суду із цим позовом позивач, обґрунтовувала свої вимоги, зокрема тим, що відповідач не запропонував їй вакантних посад у центрі.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач стверджував про відсутність вакансій з постійним характером в період з 07 травня до 08 липня 2024 року у Київському міському центрі зайнятості.

Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2023 року у справі № 534/625/22 зазначив, що роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві. 

У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати  з урахуванням стану здоров`я.

З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій). Водночас можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника; на час проходження військової служби іншим працівником, призваним під час мобілізації), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 липня 2025 року у справі № 759/13994/23.

У цій справі суди встановили, що ОСОБА_1 07 травня 2024 року ознайомилась з повідомленням про реорганізацію установи, скорочення штату працівників та про звільнення з 08 липня 2024 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Сторони не заперечують той факт, що за період з 07 травня до 08 липня 2024 року в Київському міському центрі зайнятості було працевлаштовано вісім осіб.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що усі вакансії, які були наявні  у період з дня повідомлення позивача про вивільнення та до дня її звільнення - це тимчасові посади на період відпустки по догляду за дитиною, які не є вакантними у розумінні чинного законодавства України, тому вони не могли бути запропоновані роботодавцем на виконання положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Водночас суд першої інстанції не взяв до уваги, що роботодавець зобов`язаний запропоновувати усі наявні вакантні посади на підприємстві, яку працівник може виконувати, та відсутність постійної вакантної посади не звільняє роботодавця від обов`язку пропонувати працівнику можливість продовжити трудову діяльність на умовах неповного робочого часу або за строковим трудовим договором. 

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на наведене уваги не звернув, в результаті чого не встановив фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, не з`ясував, чи були запропоновані позивачу всі наявні вакансії чи роботу, які вона могла б виконувати, зокрема за строковим трудовим договором, у зв`язку з чим передчасно погодився з висновком суду першої інстанції про дотримання відповідачем норм трудового законодавства та виконання  ним обов`язку, передбаченого частиною третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Апеляційний суд не виконав вимог, передбачених процесуальним законодавством щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, тому постанова суду не є законною і обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий М. Є. Червинська 
Судді А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов