Справа № 344/13161/25 
Провадження № 22-ц/4808/108/26 
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої   Пнівчук О. В.,
суддів:   Луганської В. М., Томин О. О.
з участю секретаря  Кузнєцова В. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузів Людмила Володимирівна, на рішення Івано-Франківського міського суду від 31 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, третіх осіб без самостійних вимог: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Комунального підприємства «Управляюча компанія «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради, про визнання незаконними дій щодо відмови у приватизації житлового приміщення, 
в с т а н о в и в:
30 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовомдо Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, треті особи без самостійних вимог  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП «Управляюча компанія «Комфортний дім», у якому просила визнати незаконними дії Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо відмови їй у приватизації житлового приміщення по АДРЕСА_1 , та визнати право на приватизацію такого житлового приміщення в рівних частках.
В обґрунтування позову зазначила, що вона звернулася в ЦНАП у м. Івано-Франківськ із заявою про надання дозволу їй та членам її сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про передачу у власність кімнати АДРЕСА_2 з метою приватизації. Виконавчим комітетом Івано-Франківської області 17.04.2025 їй надано відповідь про те, що єдиною підставою для приватизації є ордер або рішення про надання жилої площі в гуртожитку ЖЕО№ 7. Однак ордер у неї відсутній, оскільки надала його в ЖЕО №7 для вселення, а рішення ЖЕО №7 були передані в Івано-Франківській обласний архів.
Згідно із записами трудової книжки 01.04.1992 вона прийнята на роботу в ЖЕО №7, а 17.10.2003 – звільнилась із займаної посади.
З часом в ЖЕО №7 ордер на вселення втрачено, в УК «Комфортний дім» такий не передався.
Згідно із довідкою АТ «Ощадбанк», вона значиться у списках осіб, які мають право на приватизацію житла.
Згідно відповіді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 06.06.2025 за №З/3118, рішення виконкому за 1992 знаходяться Державному архіві Івано-Франківської міської ради.
Івано-Франківський архівний відділ листом від 23.06.2025 повідомив її про відсутність копії ордеру на кімнату в гуртожитку по АДРЕСА_1 . Рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за 1992 рік про надання ОСОБА_1 , кімнати в гуртожитку не виявлено.
Позивачка, посилаючись на те, що у займаному приміщенні за адресою по АДРЕСА_1 проживає постійно, іншого житла на праві приватної власності у неї немає, просила задовольнити позов.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради, третіх осіб без самостійних вимог : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП «Управляюча компанія «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради про визнання незаконними дій щодо відмови у приватизації житлового приміщення.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Кузів Л. В. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема неправильно тлумачив закон та не застосував закон який підлягав до застосування.
Апелянт вважає, що суд мав застосувати вимоги ст. 10 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків , передбачених п. 2 і5 ст. 2 Закону.
Суд зазначив, що листи якими позивачу відмовлено у наданні адміністративної послуги в зв`язку з наданням неповного пакету документів для приватизації спірної квартири, не є рішенням органу про передачу чи відмову у передачі квартири у власність громадянина, що підтверджено усталеною практикою Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів. Однак суд не врахував, що відповідач рішення про відмову у приватизації квартири не приймав, а повідомив заявника листом.
Позивачка звернулася в ЦНАП м. Івано-Франківська з заявою про надання дозволу її та членам її сім`ї про надання дозволу на передачу у власність кімнати АДРЕСА_3 з метою приватизації.
Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав відповідь, в якій вказав, що для приватизації житла в гуртожитку необхідний ордер, який є єдиною підставою для вселення в кімнату гуртожитку ЖЕО №7.
Ордер у позивачки відсутній, знаходився в ЖЕО №7 для вселення, а копії рішення були передані в архів.
Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 01.04.1992 прийнята на роботу в ЖЕО№7, а 17.10.2003 звільнилася із займаної посади. При вселенні її сім`ї в кімнату гуртожитку ордер знаходився в ЖЕО №7, з часом ордер було втрачено, а в УК «Комфортний дім» ордери не передавались.
Згідно довідки АТ «Ощадбанк» позивачка значиться в списках громадян які мають право на приватизацію житла по АДРЕСА_1 . 
Івано-Франківський архівний відділ 23.06.2025 повідомив позивачку про відсутність копії ордеру на кімнату в гуртожитку та відсутність рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за 1992 рік.
Оскільки позивачка в займаному приміщенні проживає постійно, іншого житла на праві власності не має, а відтак у неї виникло право на приватизацію цієї квартири.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки наведеним обставинам та постановив необґрунтоване рішення, тому просила рішення суду скасувати та постановити нове рішення яким позов задовольнити.
Представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Тарновська І. Я. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому посилається на те, що судом першої інстанції повно, об`єктивно та всебічно досліджено обставини справи, винесено рішення, що відповідає вимогам законодавства.
Погоджується з висновком суду про те, що позивачці не відмовлено у приватизації кімнати в гуртожитку, а натомість рекомендовано доопрацювати заяву та подати повний пакет документів для вирішення питання про приватизацію займаного нею житла.
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Кузів Л. підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Представник Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради Бойчук І. І. заперечила доводи апеляційної скарги посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Представник відповідача виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник комунального підприємства «Управляюча компанія «Комфортний дім» Івано-Франківської міської ради у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до положень ч.2 ст. 372ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.
Постановляючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що лист заступника міського голови - директора Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики за №1037558 від 17.04.2025 не є рішеннями про відмову в приватизації квартири, оскільки у ньому не зазначено про наявність заборон для передачі квартири, натомість повідомлено про недоліки поданої ОСОБА_1 заяви на приватизацію квартири, що полягали у неповноті поданого пакету документів, та могли бути виправлені заявником. Відтак суд дійшов висновку, що за відсутності рішення про відмову у приватизації житла, позовні вимоги ОСОБА_1 є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Судом встановлено, що згідно витягу з реєстру Івано-Франківської територіальної громади від 20.06.2024 у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_1 19.03.1993; ОСОБА_2 з 03.02.2017, ОСОБА_3 з 13.02.1989, та ОСОБА_4 з 12.04.1987.
ОСОБА_1 24.02.2025 звернулася із заявою до Центру надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська у якій вона просила надати дозвіл на передачу у власність жилого приміщення АДРЕСА_3 з метою подальшої приватизації. Склад сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (сини), ОСОБА_2 (онук).
17.04.2025 заступником міського голови - директором Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики за №1037558 від 17.04.2025 надано відповідь ОСОБА_1 про те, що на засіданні громадської комісії з житлових питань розглянуто її заяву про передачу у власність кімнати АДРЕСА_3 та прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви з тих підстав, що до заяви не додано ордер про надання жилої площі в гуртожитку.
З огляду на те, що ордер міг бути втрачений (не з вини заявниці), з метою реалізації її законного права на житло, для отримання вказаної адміністративної послуги передбачена альтернативна можливість надати витяг з рішення адміністрації підприємства, установи, організації про надання жилої площі в гуртожитку (рішення адміністрації ЖЕО-7), однак таке рішення також не надано.
Відтак за відсутності усіх необхідних документів підстави для прийняття рішення щодо надання дозволу на приватизацію гуртожитку відсутні.
Заявниці рекомендовано доопрацювати і звернутися повторно.
Згідно відповіді заступника міського голови - директора Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики на звернення ОСОБА_5 від 15.08.2024 за №П/5137, від 06.06.2024 за №З1158, ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_3 у Департаменті інфраструктури, житлової та комунальної політики відсутній ( а.с.8, 23).
На заяву ОСОБА_1 . Державним архівом Івано-Франківської області від 26.06.2025 за №3-1/06-07, надано відповідь про те, що у протоколах засідань виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради народних депутатів за період з січня 1992 року по грудень 1993 року рішення про надання ОСОБА_1 кімнати АДРЕСА_3 – не виявлено.
Відповідно до довідки ТВБВ №10008/040 Філії – Івано-Франківське обласне управління АТ «ОЩАДБАНК», від 21.02.2025 за №108.40/040-05/21916/2025, ОСОБА_1 значиться у списках громадян, які мають право на приватизацію житла за №88 у папці №299 (основні списки 040) за адресою : АДРЕСА_1 . Станом на дату видачі довідки приватизаційний депозитний рахунок не відкривався, відповідно житлові чеки не використовувались.
Згідно листа КП «УК «Комфортний дім» від 04.11.2024 за №955, в управлінні підприємства з 01.12.2011перебуває житловий будинок АДРЕСА_5 .
Всі ордера та основні, доповнюючи списки на виконання рішення Івано-Франківської міської ради за №760 від 26.06.2019 «Про зберігання документації» були передані в Департамент, житлової та комунальної політики та благоустрою (відповідь за №450 від 15.05.2025).
Згідно із даними трудової книжки ОСОБА_1 від 15.03.1978, серед іншого, наявні записи про роботу двірником у ЖЕО №7 у період з 01.01.1992 по 17.10.2003.
Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.
Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймається уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц зазначено, що «Згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС.
Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.
Звертаючись за захистом порушеного права, позивачка ОСОБА_6 посилалась на те, що їй та членам її сім`ї неправомірно відмовлено у приватизації кімнати АДРЕСА_3 , у якій вона проживає з 1993 року.
Однак як убачається з матеріалів справи рішення про відмову у приватизації вищезазначеної кімнати в гуртожитку уповноваженим органом приватизації не ухвалювалося.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 24.02.2024 звернулася через ЦНАП до міського голови Р. Марцінківа із заявою про передачу у власність кімнати АДРЕСА_3 .
Дана заява розглянута на засіданні громадської комісії з житлових питань.
Комісією прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки нею не долучено до матеріалів заяви ордер, який є єдиною підставою для вселення у займане нею приміщення кімнати гуртожитку, а за відсутності ордеру, який міг бути втрачений, передбачена альтернативна можливість надати витяг з рішення адміністрації підприємства, установи організації про надання жилої площі в гуртожитку, однак такий також не надано.
Відтак позивачці надано відповідь від 17.04.2025, якою рекомендовано допрацювати подану заяву і звернуться повторно.
Із долучених позивачкою письмових доказів встановлено, що після отримання вищезазначеної відповіді, вона у травні 2024 року зверталася в Департамент інфраструктури житлової та комунальної політики, а також в КП УП «Комфортний дім» із заявами про отримання ордера на вселення її в квартиру АДРЕСА_3 ; у червні 2025 року зверталася в Державний архів Івано-Франківської області про отримання копії рішення про надання їй кімнати в гуртожитку.
Згідно наданих позивачці відповідей, копії ордера та рішення про надання позивачці кімнати в гуртожитку відсутні.
Разом з тим, позивачкою не було подано повторну заяву про приватизацію житла з урахуванням отриманих нею даних про відсутність як копії ордера так і рішення про надання їй спірного житла, на підставі яких було би прийнято рішення про надання дозволу на приватизацію житла чи відмову у наданні згоди на приватизацію такого.
Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги висновки викладені Верховним Судом в постанові від 01 травня 2024 року у справі № 202/5156/19 (провадження № 61-11620св23), згідно яких листи, якими позивачу відмовлено у наданні адміністративної послуги в зв`язку з наданням неповного пакету документів для приватизації спірної квартири, не є рішеннями органу приватизації про передачу чи про відмову у передачі квартири у власність громадянина, що підтверджено усталеною практикою Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кузів Людмила Володимирівна, залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 31 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 27 січня 2026 року.

Головуюча О. В. Пнівчук
Судді: В. М. Луганська 
О. О. Томин