Справа № 706/1630/25 
2/706/331/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року Христинівський районний суд Черкаської області
в складі:
головуючого - судді Орендарчука М.П.,
за участі секретаря судового засідання Пізняк Т.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Петрової Р.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Христинівці Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення одноразової, додаткової матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення одноразової, додаткової матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просив стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 79 061,25 грн; додаткову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків у сумі 79 061,25 грн; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 – 2024 роки в сумі 14 801,60 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 94 873,50 грн, а всього 267 798,10 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 – позивач у справі, із 23.07.1981 по 06.12.2024 безперервно працював на різних посадах Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом (розпорядженням) начальника локомотивного депо Христинівка виробничого підрозділу служби локомотивного господарства регіональної філії Акціонерного товариства «Українська залізниця» №401/ОС від 02.12.2024 ОСОБА_1 звільнено із посади інженера з метрології 1 категорії за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі статті 38 КЗпП України) із 06.12.2024. Цим же наказом вирішено виплатити позивачу компенсацію за невикористані 47 днів відпустки, у тому числі: 22 дні за період із 03.02.2022 – 31.12.2023; 2 дні за період із 01.01.2024 – 02.02.2024; 23 дні за період із 03.02.2024 – 06.12.2024, а також вихідну допомогу згідно п. 4.7 Колективної угоди ВП «Локомотивне депо Христинівка» у розмірі 10 середньомісячних заробітків. Водночас роботодавець в наказі зауважив про здійснення виплати вихідної допомоги після окремого рішення правління. Оскільки відповідач у день звільнення не виплатив ОСОБА_1 грошові кошти, передбачені умовами колективного договору, чим порушив гарантовані йому трудовим законодавством права, позивач змушений звертатися до суду із даним позовом з таких підстав. Між адміністрацією та профспілковим комітетом Локомотивного депо Христинівка Одеської залізничної дороги укладено Колективний договір, який зареєстрований 11.02.2011 виконавчим комітетом Христинівської міської ради та 24.02.2011 погоджений конференцією трудового колективу локомотивного депо Христинівка. Зазначений колективний договір зі змінами діє по теперішній час. В колективному договорі закріплено соціальні гарантії та пільги як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, що передбачено статтею 18 КЗпП України. У пункті 4.16. Колективного договору передбачено обов`язок адміністрації на підставі письмової заяви працівника локомотивного депо надавати впродовж року одноразову допомогу на оздоровлення, як правило, при наданні чергової відпустки в розмірі 50% тарифної ставки або посадового окладу, визначеному на дату звернення за допомогою. Розмір одноразової допомоги складає не менше 50% та не більше місячної тарифної ставки (посадового окладу). Матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 рік виплачена ОСОБА_1 у розмірі 7400,80 грн, свідченням чого є видана роботодавцем довідка №45 від 13.10.2025. Водночас матеріальна допомога на оздоровлення позивачу за 2023 та 2024 роки не нараховувалась та не виплачувалась, хоча із заявами про її виплату позивач звертався до начальника Локомотивного депо Христинівка 06.01.2023 та 01.04.2024. Посадовий оклад ОСОБА_1 упродовж 2022 – 2024 років не змінювався. Оскільки у 2022 році йому виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 7400,80 грн, то в такому ж розмірі ця допомога мала б бути виплачена позивачу у 2023 та 2024 роках. Водночас роботодавець регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» по сьогоднішній день належну позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення в загальній сумі 14 801,60 грн не виплатив. Кошти, які не були виплачені ОСОБА_1 роботодавцем при звільненні входять до структури оплати праці (заробітної плати) згідно із діючим законодавством України, а тому відповідач безпідставно не провів з ним остаточного розрахунку в день його звільнення, чим порушив вимоги статті 116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність встановлена у статті 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 обрахована роботодавцем з урахуванням вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України та складає 15 812,25 грн. Тоді з урахуванням преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку, виплаті ОСОБА_1 підлягає його середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за 6 місяців, що становить: 15 812,25 грн * 6 = 94 873,50 грн. У відповіді на адвокатський запит начальник Локомотивного депо Христинівка повідомив, що одноразові допомоги при виході на пенсію ОСОБА_1 не виплачені у зв`язку із призупиненням таких виплат на підставі протокольного рішення «Про деякі питання оплати праці працівників Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.). Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-IX Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги прийнято 14 березня 2022 року. З урахуванням того, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Крім того, пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги визнаний незаконним та скасований рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі № 211/7338/23, що залишене в силі постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125099054). У зв`язку із вищевикладеним покликання роботодавця на скасований судом пункт протокольного рішення є безпідставним та не звільняє його від обов`язку виплатити звільненому працівнику кошти. Роботодавець не повідомив ОСОБА_1 про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), як того вимагає стаття 116 КЗпП України. Через сімейні обставини ОСОБА_1 був змушений відразу після звільнення 06.12.2024 виїхати за межі України та повернувся назад лише 12.09.2025. Письмову довідку про нараховані та виплачені ОСОБА_1 кошти ВП «Локомотивне депо Христинівка Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» надало лише 13.10.2025 на адвокатський запит представника позивача, а тому до суду ОСОБА_1 звертається у межах визначених законодавцем строку.
23.12.2025 року до суду надійшов відзив АТ «Українська залізниця», у якому товариство просило відмовити у позові в повному обсязі та зазначило, що позовні вимоги є безпідставні та необґрунтовані, оскільки виплату матеріальної допомоги, передбачену колективним договором, на підприємстві було призупинено на законних підставах. Так, відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № 11-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану призупинено виплату матеріальної допомоги. З даних витягу з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року вбачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно із рішеннями правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. 06.09.2022 працюючим та звільненим працівникам спільним листом адміністрації АТ «Укрзалізниця» та профспілки залізничників і транспортних будівельників №Ц/3-91/1459/ЦПроф/30-22 від 06.09.2022 надано роз`яснення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинені виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті. Після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», що дасть змогу змінити рішення правління, працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить. Оскільки виплати, які є предметом спору у даній справі, передбачені пунктами 4.17 Колективного договору та Положенням про оплату праці працівників акціонерного товариства "Українська залізниця", яке є невід`ємною частиною Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками їх призупинення відповідачем узгоджується із положенням закону № 2136-ІХ. Вказаний закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22. Відповідачем, враховуючи фінансовий стан підприємства, поновлювалась матеріальна допомога працівникам, яких було звільнено на пенсію. Так, у відповідності до витягу з протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 № Ц-82/63 Ком.т. виплату одноразової допомоги при звільненні працівників на пенсію було відновлено поетапно в порядку черговості. Але, для забезпечення фінансової стабільності товариства починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва виплати одноразової допомоги працівникам у зв`язку з виходом на пенсію, тимчасово призупинено. Вищезазначене свідчить про те, що відповідач, при покращені фінансового стану товариства, за можливості відновлює виплату матеріальної допомоги. Таким чином, виплата матеріальної допомоги в зв`язку з виходом на пенсію, була призупинена, тобто відтермінована в часі в рамках повноважень, наданих роботодавцю законом № 2136-ІХ. Відповідачем не відмовлено в виплаті матеріальної допомоги, а тому позовні вимоги вважаємо безпідставними та передчасними. Щодо матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 та 2024 роки відповідач не відмовляє у її виплаті позивачу, але з урахуванням воєнного стану, наданого відповідачу права законом, виплата такої допомоги відтермінована у часі. Крім того зазначив, що розмір матеріальної допомоги на оздоровлення позивачем розраховано на підставі виплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, що складає 7400,80 грн. Проте, такий розрахунок є необґрунтованим та помилковим. Зокрема, п. 4.16 колективного договору визначає розмір матеріальної допомоги в розмірі, не менше 50 % тарифної ставки або посадового окладу, встановленого на дату звернення за допомогою. У відповідності до штатного розпису від 29.12.2021 посадовий оклад позивача станом на 06.01.2023 складав 9251 грн. Відповідно обґрунтованим є розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік у сумі 4625,50 грн. Відповідно до штатного розпису від 15.04.2024 посадовий оклад позивача з 01.04.2024 складав 11194 грн. Відповідно обґрунтованим є розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік у сумі 5597 грн. Також товариство зазначило, що розмір заявленого позивачем до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 94 873,50 грн., однак враховуючи, що виплати, які є предметом спору у даній справі призупинені, а відповідно пункту 3 ст. 10 закону № 2136-ІХ роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Таким чином, оскільки призупинення виплат, передбачених колективним договором, було вимушеним рішенням, ухваленим в результаті понесення значних збитків через військову агресію проти України, враховуючи важке становище, в якому опинився відповідач, а також той факт, що виплати будуть якнайшвидше відновлені у разі покращення фінансового стану відповідача, у випадку, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, просимо зменшити його розмір на 95%.
Ухвалою від 06.11.2025 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 пояснила, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та передчасними. АТ «Укрзалізниця» не заперечує право позивача на отримання зазначених у позовній заяві виплат, однак товариство на законних підставах зупинило здійснення виплат, передбачених колективним договором, у зв`язку з воєнним станом. Відповідач мав намір виплатити належні позивачу кошти згідно складеного у товаристві графіку. Проте фінансовий стан товариства наразі значно погіршився, що не дає можливості здійснити всі виплати, що передбачені колективним договором. 
Суд вислухавши сторони, оцінивши надані докази за власним переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, кожен окремо та в сукупності, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.
Наказом № 401/ос від 06.12. 2024 року «Про припинення трудового договору (контракту)» ОСОБА_1 06.12.2024 року звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України. Крім того, вказаним наказом постановлено виплатити йому компенсацію за невикористані 47 днів відпустки, у тому числі: 22 дні за період із 03.02.2022 – 31.12.2023; 2 дні за період із 01.01.2024 – 02.02.2024; 23 дні за період із 03.02.2024 – 06.12.2024, а також виплатити вихідну допомогу згідно п. 4.7 Колективної угоди ВП «Локомотивне депо Христинівка» у розмірі 10 середньомісячних заробітків, після отримання окремого рішення правління. 
Як вбачається з витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Згідно витягу із протоколу №Ц-54/90 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 24 жовтня 2022 року, згідно з пп.13.1, пп.13.2 п.13 вирішено здійснити нарахування та виплату працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з лютого до грудня 2022 року, одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті; нарахування та виплату матеріальної допомоги проводити в хронологічному порядку, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення.
Згідно витягу із протоколу №Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року зупинена дія окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, поновлено з 01.07.2024 року виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у єдиному розмірі, передбаченому Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками 30% від місячної тарифної ставки (посадового окладу).
Згідно з довідкою виробничого підрозділу «Локомотивне депо Христинівка» Регіональної філії «Одеськазалізниця» АТ «Укрзалізниця» від 13.10.2025 середньомісячна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи позивача перед звільненням складає 15812,25 грн.
Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Згідно частини 1 статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
В обґрунтування правомірності своїх заперечень, відповідач посилається на Витяг із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, а саме згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-IX Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року. Проте, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися судом при розгляді цієї справи.
Крім того, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 про залишення в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ "Українська залізниця" від 14.03.2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125099054).
Суд дійшов висновку, що позивач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні, одноразову та додаткову матеріальні допомоги, матеріальну допомогу на оздоровлення, про що частково зазначено в наказі відповідача від 06.12.2024 року.
Звертаючись до суду з наведеним позовом ОСОБА_1 зазначив, що матеріальна допомога на оздоровлення за 2023-2024 роки, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 14801,60 грн. Обраховуючи вказану суму позивач виходив із матеріальної допомоги на оздоровлення, яка йому була виплачена за 2022 рік, у розмірі 7400 грн.
Відповідач надав суду власний розрахунок матеріальної допомоги на оздоровлення, з якого вбачається, що відповідно до протоколу № 24 комісії з оплати праці з установлення розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом в чергову відпустку від 27.04.2023 на підставі письмової заяви від 06.01.2023 позивачу встановлена виплата матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 50% посадового окладу. Відповідності до штатного розпису від 29.12.2021 посадовий оклад позивача станом на 06.01.2023 складав 9251 грн. Відповідно обґрунтованим є розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік в сумі 4625,50 грн. Також відповідно до протоколу № 20 комісії з оплати праці з установлення розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом в чергову відпустку від 30.04.2024 на підставі письмової заяви від 01.04.2024 позивачу встановлена виплата матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 50% посадового окладу. Відповідно до штатного розпису від 15.04.2024 посадовий оклад позивача з 01.04.2024 складав 11194 грн. Відповідно обґрунтованим є розмір матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік у сумі 5597 грн.
Оскільки позивач не оспорював здійснений відповідачем розрахунок матеріальної допомоги на оздоровлення, суд уважає доведеним відповідачем розмірматеріальної допомоги на оздоровлення за 2023-2024 роки, та вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині частково та стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 – 2024 роки в сумі 10222, 50 грн.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 79061,25 грн.; додаткову матеріальну допомогу п`яти середньомісячних заробітків в сумі 79061,25 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023-2024 роки в сумі 10222,50 грн. Тобто загальний розмір не виплаченої позивачу при звільненні заробітної плати становить 168345 грн.
Суд також дійшов висновку про стягнення заявленого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців.
Звертаючись до суду з наведеним позовом ОСОБА_1 зазначив, що загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 94873,50 грн. Обраховуючи вказану суму позивач виходив із середньомісячної заробітної плати у розмірі 15812,25 грн.
Оцінюючи зазначені сторонами розміри середнього заробітку суд доходить висновку, що саме наданий відповідачем розрахунок містить вихідні дані для обрахунку середнього заробітку позивача, зокрема дані щодо заробітної плати за останні два місяці його роботи до звільнення, а також кількість відпрацьованого за цей період часу. Водночас, позивач власного розрахунку не зазначила, а лише обмежилась зазначенням загального розміру середнього заробітку, а також середньомісячної заробітної плати.
Отже, суд уважає доведеним розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 94873,50 грн.
Під час розгляду справи відповідач просив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні на 95%, посилаючись на понесення товариством значних збитків через військову агресію проти України, відповідно, скрутним матеріальним становищем.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
За таких обставин, суд має право, а не зобов`язаний, за певних умов зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2025 року (справа №753/6958/23) сформулювала висновок, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд уважає, що стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні у розмірі 94873,50 грн. є пропорційним наслідкам порушення, тобто, є пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків.
При цьому, суд зазначає, що посилання товариства на те, що розмір середнього заробітку призведе до додаткового навантаження на відповідача, враховуючи складне фінансове становище підприємства у зв`язку із збройною агресією рф, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
У пунктах 86-90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 зазначено, що: «системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суми, що підлягають стягненню з відповідача, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою позову майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня року, в якому подано позов.
Таким чином, сума судового збору за подання відповідного позову позивачем з урахуванням ціни позову складає 2 677 грн. 98 коп.
При поданні позову позивачем судовий збір не був сплачений з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого звільняються від сплати судового збору позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в сумі 2632 грн. 19 коп. 
Керуючись ст. 4, 13, 76-81, 89, 141 , 258, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення одноразової, додаткової матеріальної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 79 061 (сімдесят дев`ять тисяч шістдесят одна) гривня 25 копійок; додаткову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків у сумі 79 061 (сімдесят дев`ять тисяч шістдесят одна) гривня 25 копійок; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 – 2024 роки в сумі 10 222 (десять тисяч двісті двадцять дві) гривні 50 копійок; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 94 873 (дев`яносто чотири тисячі вісімсот сімдесят три) гривні 50 копійок, а всього 263 218 (двісті шістдесят три тисячі двісті вісімнадцять) гривень 50 копійок.
У задоволенні решти вимог позову відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 2 632 (дві тисячі шістсот тридцять дві) гривні 19 копійок судового збору.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Представник позивача: ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ 40075815).

Повне судове рішення складено 05.01.2026 року.

Суддя Михайло ОРЕНДАРЧУК