Справа № 204/8124/25 
Провадження № 2/204/494/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі: 
головуючого – судді      Черкез Д.Л.,
за участю секретаря судового засідання   Борсук А.С.,
позивача      ОСОБА_1 ,
представника відповідача      ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -
-В С Т А Н О В И В :

31 липня 2025 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 235 840,00 грн., інфляційні втрати за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 25 634,69 грн., 3% річних за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 5 685,50 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що 28.02.2024 року позивачем отримано від ОСОБА_3 позику в сумі 1 170 000,00 гривень, що еквівалентно 31 200 доларів США строком на 4 місяці. На виконання умов договору позики укладеного між позивачем та відповідачем 28.02.2024 року у вигляді розписки позивачем було здійснено платежі на загальну суму 235 840,00 грн. 16 грудня 2024 року відповідач звернувся до Чечелівського районного суду м. Дніпра з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики від 28.02.2024 року, відповідно до якої предметом спору у справі № 204/12287/24 відповідач просить стягнути з позивача заборгованість за договором позики від 28.02.2024 року в розмірі 1 506 017,88 гривень, які складаються з 31 200 доларів тіла позики та 4 992 доларів США процентів за договором позики. Тобто, відповідач не визнав сплачені позивачем кошти, як такі, що сплачені відповідно до договору позики від 28.02.2024 року. Так, фактично позивач сплачуючи відповідачу кошти за договором позики від 28.02.2024 року вважав, що він виконує умови зазначеного договору позики, а саме сплачує тіло позики. Натомість відповідач, не зважаючи на зазначені обставини, звернувся до позивача з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики від 28.02.2024 року в повному обсязі, а саме повернення тіла позики у розмірі 100% та сплати процентів які не передбачені зазначеним договором. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму нарахованого індексу інфляції за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 25 634,69 грн., та суму нарахованих 3% річних за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 у розмірі 5 685,50 грн. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду із даним позовом.
23 вересня 2025 року від представника відповідача – ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що ОСОБА_3 позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними з огляду на наступне. В межах справи 204/12287/24 та в позовній заяві ОСОБА_1 , останній прямо визнає наявність відносин позики між ним та ОСОБА_3 , які оформлені розпискою ОСОБА_1 від 28.02.2024 року, і ОСОБА_1 підтверджує вчинення цих дій саме за цим договором позики та саме цією розпискою. Також, у межах першої судової справи № 204/12287/24 ОСОБА_1 просить суд врахувати здійснені ним оплати в сумі 235 840,00 грн. в якості часткового виконання його зобов`язань за договором позики від 28.02.2024, що свідчить про наявність договірних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 при здійсненні останнім сплати суми коштів у розмірі 235 840,00 грн. Наведене прямо підтверджує відсутність підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України до відносин сторін, оскільки дії ОСОБА_1 із сплати коштів були зумовлені наявністю договору позики, і здійснені оплати він просить суд врахувати в якості часткового виконання своїх обов`язків. Крім того, представник зазначив, що з графіку платежів наданих позивачем вбачається, що практично всі платежі здійснювалися вже після того, як сума боргу повинна була бути повернута за договором позики від 28.02.2024, а саме – до 01.07.2024. Отже, несвоєчасна оплата суми коштів свідчить про те, що ОСОБА_1 добровільно і в межах саме відносин за договором позику відшкодовував суми процентів за користування позикою. В даній позовній заяві ОСОБА_1 підтверджує, що за договором позики від 28.02.2024 він повинен був сплачувати 4% щомісяця, хоча ті ж самі обставини у межах справи № 204/12287/24 прямо спростовує та заперечує. Звертає увагу суду, що у відзиві на позовну заяву по справі № 204/12287/24 ОСОБА_1 прямо підтвердив сплату ним коштів у розмірі 235 840,00 грн. за договором позики від 28.02.2024 та вказав, що дані обставини свідчать про часткове виконання ним своїх зобов`язань за договором позики від 28.02.2024, однак стверджує, що не брав на себе зобов`язання щодо сплати процентів. Враховуючи викладене, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (а.с.71-74).
06 жовтня 2025 року від представника позивача – ОСОБА_4 до суду надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що відповідно до розписки від 28.02.2024 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 1 170 000,00 грн. в еквіваленті 31 200 доларів США строком на 4 місяці терміном до 01.07.2024 року. У своїй позовній заяві, яка є предметом розгляду справи № 204/12287/24, відповідач просить стягнути з позивача суму заборгованості отриманої за договором позики в розмірі 31 200 дол. США та проценти за 4 місяці, що становить на думку відповідача 4 992 долара США. Строком дії договору позики, який укладений між позивачем та відповідачем, та протягом якого останні мають право виконувати свої права та обов`язки є саме 4 місяці з моменту передачі позивачем відповідачеві відповідної розписки. Таким чином, відповідач втратив своє право нараховувати та вимагати сплати, а відповідач обов`язок, сплатити проценти за договором позики після закінчення 4 місячного строку. Крім того представник зазначає, що позивач не зобов`язаний сплачувати проценти за договором позики після 28.06.2024 року, в той же час до позивача не можуть бути застосовані положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. За таких обставин, відповідач мав зарахувати суму повернених ОСОБА_1 коштів за договором позики від 28.02.2024 року, у зв`язку з чим кошти отримані відповідачем від позивача за період з 05.06.2024 року по 19.12.2024 року в розмірі 235 840,00 грн. є безпідставно набутими коштами (а.с.102-104).
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні суду повідомив, що грошові кошти за розпискою він отримав і у гривнях і у доларах. З відповідачем вони домовились, що якщо бізнес позивача буде давати гарний прибуток, то позивач буде оплачувати і відсотки за договором, однак розмір таких відсотків вони не визначили. Повертаючи відповідачі грошові кошти він він повертав саме позику, оскільки відсотків передбачено не було.
Відповідач ОСОБА_3 суд повідомив, що надаючи позивачу грошові кошти у позику він передавав їх у гривні. Відсотки вони обговорили усно у розмірі 4% та до договору не включили, оскільки між ними були товариські відносини. Грошові кошти, які він отримував від позивача він вважав відсотками за позикою. 
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі. 
Представник відповідача – ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову.
Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Судом встановлено, що 28 лютого 2024 року  ОСОБА_1 було підписано розписку, відповідно до якої ОСОБА_1 взяв у ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 1 170 000,00 грн., що еквівалентно 31 200 доларів США, строком на 4 місяці для організації робіт з висадження розсади салатів. Крім того, ОСОБА_1 зобов`язувався повернути зазначену суму в повному об`ємі у валюті до 01 липня 2024 року включно, з можливістю дострокового погашення, а також продовження позики за взаємною домовленістю сторін (а.с.160).
Таким чином, судом встановлено, що сплата відсотків за розпискою від 28 лютого 2024 року, сторонами обумовлена не була.
Враховуючи наведене, суд не бере до уваги пояснення сторін про те, що розпискою від 28 лютого 2024 року були обумовлені відсотки за користування позикою у розмірі 4%, оскільки належних, достовірних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять.
Також, судом встановлено та визнавалось сторонами, що в рахунок погашення заборгованості за розпискою від 28 лютого 2024 року,  ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 235 840,00 грн., що також підтверджується платіжними інструкціями про перерахування грошових коштів позивачем на рахунок відповідача (а.с.9-18).
Крім того судом встановлено, що у провадженні Чечелівського районного суду м. Дніпра знаходиться цивільна справа № 204/12287/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 28 лютого 2024 року у розмірі 1 506 017,88 грн., провадження по якій відкрито 20 грудня 2024 року (а.с.19-20, 22-23).
Надаючи оцінку доводам позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, суд виходить з наступного.
За змістом ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. 
Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Таким чином, за ст. 1212 ЦК України зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.
Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі ст. 1212 ЦК України необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.
Відповідно до ч. 1 п. 1, ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.
Судом встановлено та визнавалося сторонами, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склалися правовідносини з договору позики, внаслідок яких у позивача виник обов`язок щодо повернення позики, яку він отримав від відповідача та зобов`язався її повернути у розмірі та у строк визначені умовами договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Сторонами визнавався той факт, що на теперішній час відносини щодо повернення позики між ними продовжують існувати, розписка недійсною не визнавалася, а грошові кошти за розпискою у повному обсязі позичальником ОСОБА_1 не повернуті.
За таких обставин суд приходить до висновку, що грошові кошти у розмірі 235 840,00 грн., які були сплачені ОСОБА_1 за розпискою від 28.02.2024 року на користь ОСОБА_3 , не є безпідставно набутими грошовими коштами, оскільки отримані останнім на підставі розписки від 28 лютого 2024 року в рахунок повернення отриманої ОСОБА_1 грошової суми позики.
При цьому, оскільки на теперішній час позивач не повернув відповідачу всю суму позики у розмірі 1 170 000,00 грн., зобов`язання між сторонами продовжує існувати, а отже підстава для набуття відповідачем грошових коштів не відпала.
Позивачем не було надано суду жодних переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем були порушені права або інтереси позивача, у зв`язку з чим підстав для судового захисту прав позивача судом не встановлено.
Встановивши обставини справи та дійсні правовідносини, які склалися між сторонами, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача як безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 235 840,00 грн., оскільки підстава на якій вони були набуті відповідачем не відпала та між сторонами продовжуються правовідносини з договору позики.
Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими.
Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 25 634,69 грн. та 3% річних за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 5 685,50 грн. є похідними від позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у задоволенні яких позивачу було відмовлено, суд зазначає, що підстави для їх задоволення також відсутні.
Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити за безпідставністю, та недоведеністю позивачем факту порушення його прав відповідачем. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати понесені позивачем по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.
Водночас, оскільки у задоволенні позовних вимог відмолено, судові витрати понесені відповідачем по справі підлягають відшкодуванню стороною, не на користь якої ухвалено рішення, тобто позивачем.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Судом встановлено, що відповідачу  ОСОБА_3 правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Сухар С.В., що підтверджується Договором (угодою) про надання адвокатських послуг від 09.05.2025 року, укладеним між Адвокатом Сухар Сергієм Вікторовичем та ОСОБА_3 (а.с. 156).
В подальшому, тобто 18 серпня 2025 року між сторонами було підписано Додаток № 2 до Договору (угоди) про надання адвокатських послуг від 09 травня 2025 року, який є невід`ємною частиною Договору (угоди) про надання адвокатських послуг від 09 травня 2025 року (а.с.157).
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
03 лютого 2026 року між Адвокатом Сухар Сергієм Вікторовичем та ОСОБА_3  було підписано Акт виконаних робіт в якому зазначено, що Адвокат надав, а Клієнт прийняв правову допомогу по Договору (угоді) про надання адвокатських послуг від 09 травня 2025 року та Додаткової угоди №2 від 18 серпня 2025 року у вигляді правової допомоги Клієнту, у судовій справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у межах справи № 204/8124/25, а саме: підготовка відзиву на позовну заяву, процесуальних документів по справі, участь у судових засіданнях по справі. Юридичний супровід у справі здійснювався у формі: ознайомлення з матеріалами справи, підготовка відзиву на позовну заяву, процесуальних документів по справі, долучені доказів, участі у судових засіданнях. Відповідно до п. 4 Додатку № 2 від 18 серпня 2025 року до Договору про надання адвокатських послуг від 09 травня 2025 року, за надання правової допомоги Клієнт виплачує Адвокату гонорар у фіксованому розмірі 25 000,00 грн. Таким чином, вартість правової допомоги, наданої Адвокатом Клієнту, що вказана в п. 1 цього Акту, складає 25 000,00 грн. (а.с. 158).
Відповідач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Сухар С.В., а тому не викликає сумнівів, що ним понесені витрати на правничу допомогу у справі.
Разом з цим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена відповідачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 25 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат.
Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. 
При цьому, вартість послуг ознайомлення з матеріалами справи, підготовки відзиву на позовну заяву, підготовки процесуальних документів по справі, долученні доказів, участі у судових засіданнях є очевидно завищеними та такими, що не відповідають складності виконаних адвокатом робіт.
Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, заявленої у справі ціни позову та значення справи для сторін, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача 7 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
На підставі ст.ст. 3,15,16, 237, 239, 244 ЦК України, та керуючись ст.ст. 10, 11,58-61, 88, 169, 212-215, 224-226 ЦПК України, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів – відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 , місце реєстрації:  АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень, 00 копійок). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя         Д.Л. Черкез