Справа №561/1683/25
Провадження №1-кп/949/198/26 

В И Р О К 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року 
Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретаря:  ОСОБА_2 ,
прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинувачених: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
законних представників обвинувачених: ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
захисника обвинувачених: ОСОБА_10 ,
психолога: ОСОБА_11 ,
представника служби у справах дітей: ОСОБА_12 ,
представника уповноваженого підрозділу органів Національної поліції: ОСОБА_13 ,
представника органу пробації: ОСОБА_14 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м.Дубровиця, в режимі відеоконференцзв`язку, кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12025181120000444 від 24 червня 2025 року по обвинуваченню:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, громадянина України, раніше не судимого,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , учня 10-го класу КЗ «Локницький ліцей», неодруженого, громадянина України, раніше не судимого,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з незакінченою загальною середньою освітою, учня 9-го класу КЗ «Локницький ліцей», неодруженого, громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 185 Кримінального Кодексу України, 

В С Т А Н О В И В:

Впродовж червня 2025 року (точної дати та часу органом слідства встановити не представилось можливим) ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та з одним єдиним умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, таємно, упевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа приблизно 6 (шість) разів незаконно таємно проникали у приміщення магазину під назвою «Крамниця», який розташований за адресою: с. Храпин, вул. Центральна, буд. 93 Вараського району Рівненської області, власником якого є Зарічненська районна спілка споживчих товариств, звідки здійснили крадіжку продуктів харчування та товарів сільськогосподарського призначення на загальну суму 6 380 грн. 36 коп. (шість тисяч триста вісімдесят гривень тридцять шість копійок). В подальшому, 24 червня 2025 року приблизно о 00 год. 30 хв. вказані особи були виявлені продавцями магазину «Крамниця», після чого їх протизаконні дії були припинені. Вказаними умисними, протиправними діями Зарічненській районній спілці споживчих товариств спричинено шкоду у розмірі 6 380 грн. 36 коп. (шість тисяч триста вісімдесят гривень тридцять шість копійок).
Будучи допитаними під час судового розгляду в якості обвинувачених, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 свою вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнали повністю, щиро розкаялися та підтвердили обставини, викладені в обвинувальному акті. Додатково пояснили, що шкодують про вчинене, висловили жаль з приводу скоєного, зробили для себе належні висновки та запевнили суд, що подібного у майбутньому не повториться. При вирішенні питання щодо призначення покарання обвинувачені погодилися з позицією прокурора.
Законні представники обвинувачених просили суд застосувати мінімальну міру покарання, оскільки обвинувачені зробили для себе належні висновки та стали на шлях виправлення.
Захисник обвинувачених просив суд призначити обвинуваченим покарання із застосуванням статті 69 Кримінального кодексу України у виді пробаційного нагляду, оскільки для цього наявні всі законні підстави.
Від представника потерпілої юридичної особи ОСОБА_15 надійшла заява, у якій вона просить розглядати кримінальне провадження без її участі. Матеріальна шкода відшкодована у повному обсязі і претензій до обвинувачених не має (а.с.117).
Під час судового засідання, також надали пояснення представники служби у справах дітей, ювенальної поліції та органу пробації про сім`ю та осіб обвинувачених. Також просили врахувати вищезазначені обставини та вважали за доцільне призначити обвинуваченим пробаційний нагляд.
Суд, виконуючи вимоги ст.325 КПК України, заслухав думку учасників судового провадження щодо проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду, та можливість за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілого з огляду на вимоги КПК України, положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року щодо справедливого розгляду справи упродовж розумного строку.
Прокурор у судовому засіданні просила визнати обвинувачених винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити їм покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду.
Відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, з урахуванням того, що усі сторони просили суд про однаковий порядок дослідження доказів, що полягав у дослідженні пояснень обвинувачених та письмових характеризуючих доказів, наданих суду та за відсутності заперечень сторін, з урахуванням розуміння сторін обставин справи, змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши сторонам правові наслідки таких їх дій про те, що вони будуть позбавлені права оскаржити вирок в апеляційному порядку з підстав не встановлення обставин, доказів про які суду сторони не надали, суд задовольнив вказані клопотання і встановив порядок дослідження доказів, про який просили сторони.
Крім того, суд з`ясував, що обвинувачені та їх законні представники правильно розуміють зміст наданих йому прав та правові наслідки відмови від таких, що виходить також і з вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, ст. 349 КПК України, які передбачають, що суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Оскільки обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повністю визнали себе винними, тому, за згодою сторін, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження таких доказів по справі, як покази свідків та інші докази, що були зібрані в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачені правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності позиції, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються, учасникам судового провадження було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.
Таким чином, суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинувачених та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Судом зроблений висновок про те, що вину обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6  доведено повністю, а тому суд кваліфікує їх дії: за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану.
Відповідно до ст.65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року “Про практику призначення судами кримінального покарання” (з наступними змінами), призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, згідно ст.12 КК України класифікується, як тяжкий злочин.
Характеризуючи осіб обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , судом встановлено, що:
ОСОБА_4 раніше не судимий (а.п. 216), на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.п. 217); за місцем навчання характеризується позитивно (а.п. 218);
ОСОБА_6 раніше не судимий (а.п. 192), на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.п. 194), за місцем навчання характеризується позитивно (а.п. 193, 207–208);
ОСОБА_5 раніше не судимий (а.п. 238), на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.п. 239), за місцем навчання характеризується посередньо (а.п. 241, 243).
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що передбачені ст. 66 КК України, є щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.
Обставин, які обтяжують покарання обвинувачених, що передбачені ст. 67 КК України не встановлено. 
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. №7 у вироку суд обговорює питання призначення покарання. 
У відповідності до ст.8 ч.1 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18 лютого 2010 року) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до положень пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 згаданої постанови, вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
В п.3 згаданої вище Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами) вказано, що, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, судам слід виходити з класифікації злочинів, особливостей конкретного злочину й обставин та способу його вчинення, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеню тяжкості наслідків, що настали, а при дослідженні даних про особу підсудного з`ясовувати його вік, поведінку до вчинення злочину, наявність судимостей і адміністративних стягнень, тощо.
Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
За приписами ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Вирішуючи щодо можливості застосування до обвинуваченого покарання із застосуванням ст.69 КК України, про що просили учасники судового розгляду, суд зазначає наступне.
Відповідно до роз`яснень п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
При цьому, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і впливають на пом`якшення покарання.
Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Положеннями ч.1 ст.69 КК України передбачено, що при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.
Відповідно до приписів ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Отже, покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Мета покарання - це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.
Під час розгляду кримінального провадження суд бере до уваги, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щиро розкаялися. Суд зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При призначенні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети — кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, і враховує як фактичну тяжкість вчиненого злочину та його підвищену суспільну небезпеку, так і осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , їх характеристики. Виходячи із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивіалізації покарання після вчинення злочину, суд враховує як обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та вчинення кримінального правопорушення неповнолітніми.
Суд враховує позицію як прокурора, так і представника потерпілої юридичної особи, яка примирилася з обвинуваченими та не має до них претензій, а також наявність у обвинувачених міцних соціальних зв`язків — сім`ї, постійного місця проживання та реєстрації, і відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Крім того, суд бере до уваги дані, що містяться в актах обстеження умов проживання та документах з оцінки потреб сімей обвинувачених, зокрема щодо ОСОБА_6 (а.п. 197–205), ОСОБА_4 (а.п. 221–228) та ОСОБА_5 (а.п. 247–254), з яких убачається наявність у обвинувачених належних умов проживання, стабільного сімейного середовища та підтримки з боку сім`ї, що свідчить про наявність у них міцних соціальних зв`язків і має істотне значення для їх виправлення без ізоляції від суспільства.
Також суд бере до уваги, що матеріали справи не містять відомостей про притягнення обвинувачених до адміністративної відповідальності, негативні характеризуючі дані щодо них відсутні, що разом з наведеними вище обставинами та за відсутності заперечень з боку сторони обвинувачення у своїй сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
В ході дослідження досудових доповідей щодо неповнолітніх ОСОБА_4 (а.п. 102–105), ОСОБА_6 (а.п. 107–110) та ОСОБА_5 (а.п. 112–115) встановлено, що всі вони раніше не судимі, до кримінальної відповідальності не притягувалися, мають постійне місце проживання, проживають у сім`ях, умови проживання яких за результатами обстежень в цілому є задовільними та не свідчать про їх соціальну занедбаність, визнають свою вину, щиро розкаюються та усвідомлюють протиправність вчиненого.
За висновками органу пробації щодо кожного з неповнолітніх можливе виправлення без ізоляції від суспільства за умови здійснення пробаційного нагляду та застосування соціально-виховних заходів.
Судом також досліджено інформацію щодо результатів участі неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у Програмі відновного правосуддя за участю неповнолітніх, у межах якої 12 січня 2026 року між сторонами укладено угоди за результатами медіації. Під час участі у програмі обвинувачені взяли участь у медіаційних зустрічах, обговорили обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки та можливі шляхи їх усунення (а.с.84-89).
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про осіб обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є неповнолітніми, раніше не судимими, їх вік, поведінку до та після вчинення злочину, повне визнання вини, щире каяття, усвідомлення протиправності своєї поведінки, виявлення жалю з приводу вчиненого, надання послідовних показань як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні, а також проходження ними програми відновного правосуддя, що свідчить про критичне ставлення до вчиненого та готовність до виправлення, суд бере до уваги досудові доповіді органу пробації, відповідно до яких ризик вчинення обвинуваченими повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, позицію державного обвинувача, самих обвинувачених, їх законних представників та захисника, а також позицію представників служби у справах дітей, органу пробації та ювенальної поліції, і з урахуванням наведеного, суд вважає за можливе призначити обвинуваченим більш м`яке покарання, ніж передбачене законом за ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді пробаційного нагляду з покладенням на них обов`язків, передбачених пунктами 1–3 ч. 2 ст. 59-1 КК України та пунктом 4 ч. 3 ст. 59-1 КК України, що, на переконання суду, відповідатиме меті покарання, принципам гуманності та справедливості й не порушуватиме засад виваженості, які передбачають наявність розумного балансу між інтересами суспільства, правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності, та інтересами потерпілої сторони. 
Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлено.
Майнова шкода відшкодована у повному обсязі.
Згідно ст.119 КПК України суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.
Оскільки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є неповнолітніми, а отже неплатоспроможними, та з урахуванням відомостей, що містяться в досудових доповідях і документах з оцінки потреб сімей, відповідно до яких сім`ї обвинувачених мають обмежені матеріальні можливості та перебувають у складному матеріально-побутовому становищі, суд вважає за можливе звільнити їх від сплати судових витрат, пов`язаних із залученням експертів у ході досудового розслідування.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, до обвинувачених не застосовувались.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду.
Згідно з п.1-3 ч. 2 ст. 59-1 та п. 4 ч. 3 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

ОСОБА_6  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду.
Згідно з п.1-3 ч. 2 ст. 59-1 та п. 4 ч. 3 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

ОСОБА_5  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду.
Згідно з п.1-3 ч. 2 ст. 59-1 та п. 4 ч. 3 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Скасувати арешт на майно, накладений ухвалами слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області у справі №561/869/25, провадження №1-кс/561/196/2025 від 07 липня 2025 року та у справі №561/869/25, провадження №1-кс/561/197/2025 від 07 липня 2025 року.
Речові докази у кримінальному провадженні, які згідно розписки передані на відповідальне зберігання бухгалтеру Зарічненської районної спілки споживчих товариств ОСОБА_16 – повернути власнику Зарічненській районній спілці споживчих товариств.
На підставі ч.1 ст.119 КПК України звільнити обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6  від оплати процесуальних витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області.
Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченим та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя Дубровицького
районного суду
Рівненської області       ОСОБА_1