ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/5181/23                Головуючий суддя І інстанції Баркова Н. В.
Провадження № 22-ц/818/3198/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про поновлення на роботі, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року                                                        м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії:                                                Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання        Шевцової К.Є., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 допомога в особі представника ОСОБА_2  на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 березня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_3   до Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

07.09.2023 року представник позивача ОСОБА_3 – адвокат Пацурковська О.М. звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до відповідача Філії Фонду Фінської Церковної Допомоги в Україні, в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ 68 к/тр від 09.08.2023 р. Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні про звільнення ОСОБА_3 з посади керівника регіонального структурного підрозділу Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні на підставі пункт 1 частини першої ст.36 КЗпП України; поновити ОСОБА_3 на посаді керівника регіонального структурного підрозділу Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні; Стягнути з Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, рахуючи з 10.08.2023 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 143 726,00 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місяця; судові витрати покласти на відповідача.
В подальшому під час розгляду справи позивачем в заяві, поданій його представником 10.02.2025 року і прийнятій судом до розгляду, визначена конкретна сума середнього заробіток за час вимушеного прогулу, яку позивач просить стягнути з відповідача за період з 10.08.2023 року по 11.02.2025 року в розмірі 1 321 483, 88 грн. і наводить відповідний розрахунок, згідно якого 144223,03 грн. (сума заробітної плати за червень і липень 2023 року) :43 (кількість робочих днів у червні 2023 року - 22 та у липні 2023 року – 21) =3354,02 грн. (середньоденна заробітна плата), згідно наданої відповідачем довідки від 19.02.2024 року). Кількість днів вимушеного прогулу за період з 10.08.2023 року по 11.02.2025 року складає 394 робочих дня, отже сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 394 х 3354,02 = 1321483,88 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.06.2023 року між ОСОБА_1 , в особі виконавчого директора Філії Фінська Церковна Допомога в Україні та ОСОБА_3 укладено трудовий договір № 41, згідно з пунктом 1.1. Розділу 1 якого, працівник приймається на посаду керівника регіонального структурного підрозділу Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в України в м. Харків.01.06.2023 року відповідно до наказу № 56 к/тр від 29.05.2023 року ОСОБА_3 прийнято на посаду керівника регіонального структурного підрозділу Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні, що підтверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .Відповідно до змісту розділів 2,3 Трудового договору № 41 сторони дійшли згоди щодо прав та обов`язків Працівника і Роботодавця. Відповідно до пункту 1.3 Розділу 1 Трудового договору № 41 даний договір є строковим і діє до 30.04.2024 року. Розділом 4 Трудового договору № 41 передбачені умови оплати Працівника, зокрема, пунктом 4.2 даного договору сторонами погоджено посадовий оклад Працівника у розмірі 71 863,00 грн. 04.08.2023 року ОСОБА_3 взято на облік як внутрішньо переміщену особу, що підтверджується відповідною довідкою № 6324-7501687030. 09.08.2023 року у кінці робочого дня відповідач повернув позивачу трудову книжку останнього із записом про припинення трудових відносин між ОСОБА_3 та Філією Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні па підставі п.1 ст. 36 КЗпП, що підтверджується наказом № 68 к/гр від 09.08.2023 року, повідомивши про припинення трудових відносин між сторонами. Копію наказу/витягу із наказу про звільнення № 68 к/тр від 09.08.2023 року відповідач позивачу не вручав, лише надав можливість ознайомитись із його змістом. Вказане звільнення з посади керівника регіонального структурного підрозділу Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в України позивач вважає незаконним та безпідставним, оскільки між позивачем і відповідачем не було узгоджено припинення трудового договору ні в усному, ні в письмовому порядку відповідно до вимог п.1 ст. 36 КЗПП України, всупереч наявному запису в Трудовій книжці ОСОБА_3 . Пізніше співробітник відділу кадрів Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні ОСОБА_4 в телефонному режимі намагалася отримати від позивача заяву про звільнення за угодою сторін, однак ОСОБА_3 відмовився таку заяву подавати до Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні, оскільки звільнення вже відбулося без досягнення згоди останнього. На звернення ОСОБА_3 станом на 10.08.2023 року відповідач надав відповідь, відповідно до змісту якої Філія Фонду Фінська Церковна допомога в Україні не вбачає порушення прав ОСОБА_3 у зв`язку з його звільненням. Крім того, відсутність згоди на звільнення робітника підтверджується також поданням ОСОБА_3 відповідного звернення про порушення своїх прав на адресу Начальника Північно-Східного Міжрегіонального управління Державної Служби з питань праці зі штампом про прийняття від 14.08.2023 року. На даний лист ОСОБА_3 отримав відповіді Північно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 17.08.2023 року та Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 04.09.2023 року, надані у межах компетенції даних служб з питань праці. Позивач стверджує, що всупереч положенням п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України жодних узгоджень щодо звільнення між ним та відповідачем не відбувалось. Про своє звільнення ОСОБА_3 дізнався лише отримавши трудову книжку в кінці робочого дня 09.08.2023 року, при цьому відповідну заяву на звільнення за угодою сторін позивач до Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні не надавав. Отже з боку відповідача відбулось грубе порушення прав ОСОБА_3 в тому числі, але не виключно, порушення права на працю, передбаченого ст. 43 Конституції України, про що позивач письмово повідомив відповідача у листі від 10.08.2023 року, направивши звернення на електронну адресу відповідача.
Крім того, як вказано в позові, позивач має трудовий стаж понад 15 років у віці 36 років, обсяг його податків до бюджету із заробітних плат характеризує його як відповідального громадянина, який не приховував свій дохід і піклується про трудовий стаж та репутацію, навіть у воєнний час. Отже незаконне звільнення із займаної посади ОСОБА_3 спричинило йому моральні та фізичні страждання, які мали наслідком негативні зміни в житті позивача, а саме: негативні переживання та спогади, тривогу, емоційні реакції при згадуванні, важкість при виконанні повсякденних обов`язків, зосередження на проблемі психоемоційного напруження. Таким чином позивачу було завдано моральну шкоду, яка проявилась у вигляді психологічного болю та душевних стражданнях і хвилюваннях, пов`язаних із незаконним звільненням, а також витрачанням часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього життєвого стану, оскільки через незаконне звільнення його життєві плани були зіпсовані. Отже внаслідок протиправної поведінки відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 143726,00 грн., що складається із двох розмірів посадового окладу ОСОБА_3 відповідно до п.4.1 розділу 4 Трудового договору №41
У зв`язку з викладеним, позивач просив задовольнити заявлені вимоги.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано незаконним та скасувати наказ 68 к/тр від 09.08.2023 року Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні про звільнення ОСОБА_3 з посади керівника регіонального структурного підрозділу Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. 
Поновлено ОСОБА_3 на посаді керівника регіонального структурного підрозділу Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні.
Стягнуто з Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.08.2023 року до 10.08.2024 року розмірі 878753 (вісімсот сімдесят вісім тисяч сімсот п`ятдесят три) гривні 24 копійки з подальшим відрахуванням із вказаної суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог – відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді керівника регіонального структурного підрозділу Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні.
Стягнуто з Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 100 (сто) гривень 60 копійок.
Стягнуто з Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні на користь держави судовий збір в загальному розмірі 10934 (десять тисяч дев`ятсот тридцять чотири) гривні 73 копійки.
Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Новобаварському районі м. Харкова повернути з державного бюджету судовий збір, сплачений при поданні позову у розмірі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок відповідно до квитанції №0.0.3183912979.1 від 07.09.2023 року.
В апеляційній скарзі представник відповідача – адвокат Терещук С.С. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що є необґрунтовані висновки суду про те, що всупереч положенням укладеного між сторонами трудового договору (п.12.3) рішення роботодавця про дострокове розірвання договору не було повідомлено працівнику в письмовій формі та не було дотримано 14-ти денний термін попередження про розірвання договору, передбачений пунктом 11. 1 договору. Дана висновки не відповідають змісту норми ч.1 ст.36 КЗпП України, яка не передбачає при звільненні за згодою сторін завчасного попередження, а лише повідомлення, що й було здійснено наказом 68 к/р від 09.08.2023 року.
Також зазначено, що суд помилково взяв до уваги звернення ОСОБА_3 до Державної служби з питань праці, яке само собі не є належним і допустимим доказом волевиявлення особи щодо звільнення. При цьому суд не зазначив у рішенні про те, що за результатами вказаної перевірки законності звільнення будь-яких порушень не було встановлено.
Також вказано, що наданий позивачем електронний доказ – звукозапис телефонної розмови позивача з представником Філії Фінська Церковна допомога в Україні за 10.08.2023 року на CD диску не є допустим доказом, про що відповідачем було заявлено у суді першої інстанції. Позивач не довів його відповідність оригіналу, а тому суд першої інстанції з порушенням норми ст. 100 ЦПК України помилково взяв його до уваги.
Крім того, на звукозаписі телефонної розмови було чітко зазначено, що 09.08.2023 року ОСОБА_3 міг написати заяву про звільнення, а 10.08.2023 року, тобто після звільнення, - вже ні, що підтверджувало волевиявлення позивача на 09.08.2023 року за звільнення за угодою сторін, але ця обставина також залишились поза увагою суду.
Судом при відкритті провадження у справі та прийнятті рішення у ній не було з`ясовано правовий статус відповідача у справі, а саме те, що він не має статусу юридичної особи та відповідно у нього відсутні цивільна процесуальна правосуб`єктність (право- і дієздатність) і, як наслідок, можливість самостійної реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків в суді.
Згідно з відомостями Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань на офіційному сайті Міністерства юстиції України за запитом по Коду ЄДРПОУ 26635687, інформації не знайдено (додаток № 1 до скарги). 
Тобто, Філія Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні не зареєстрована ні як юридична особа, ні як відокремлений підрозділ юридичної особи зі статусом юридичної особи. За даними Головного Управління статистики у місті Києві , реєстраційний номер відомостей ГУС_04.1-05-103-24, Філія Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні, ідентифікаційний код 26635687, зареєстрована 19.08.2022, з місцезнаходженням: 04070, м. Київ, вул. Сагайдачного, 25-Б, поверх 4, має правовий статус суб`єкта без права юридичної особи (додаток № 2 до скарги). 
Філія Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні була створена Фондом Фінська Церковна допомога 01.07.2022 року, протокол № 09_2022 (копія додається, Додаток №3). 
Згідно з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 14.06.2021 року у справі № 760/32455/19, «філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору…..Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц)…… у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 459/258/18, Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 457/683/15, Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2019 року у справі № 189/763/16-ц Верховний Суд виклав інші висновки у подібних правовідносинах, зокрема, що наслідком пред`явлення позову до філії, яка не є юридичною особою, є відмова у задоволенні позову з підстав неналежного складу осіб».
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 – ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.
Твердження представника Відповідача про те, що нібито, Судом I інстанції ігнорувались письмові клопотання, заперечення, пояснення, роз`яснення профільного державного підприємства - Державної служби з питань праці, які подавались по справі, не відповідає дійсності, оскільки зазначене державне підприємство не було учасником справи, та, відповідно, жодного письмового клопотання, заперечення, пояснення, роз`яснення дане підприємство до Суду не подавало. 
В матеріалах справи № 639/5181/23 відсутні будь–які докази, які б свідчили про наявність сумісної згоди Позивача та Відповідача про звільнення. Підпис ОСОБА_3 у наказі про звільнення від 09.08.2023 № 68 к/р свідчить не про факт сумісного узгодження позиції щодо звільнення, а про факт ознайомлення з відповідним наказом про звільнення. 
Практика, на яку посилається представник у апеляційній скарзі, зокрема, на Постанову Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 947/7799/23, не є релевантною до правовідносин у справі № 639/5181/23, оскільки за фактичними обставинами справи № 947/7799/23 була наявною заява працівника про звільнення відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, а матеріали справи № 639/5181/23 не містять заяви ОСОБА_3 про звільнення за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, тож обставини даних справ не є тотожними. Посилання на Постанову ВС від 17.01.2025 у справі № 522/2588/23 теж є недоцільним, оскільки у зазначеній справі мова є про звільнення працівника в період непрацездатності, з огляду на що дана судова практика є не релевантною до правовідносин у справі № 639/5181/23. 
Щодо подання заяви про зміну предмету позову у справі № 639/5181/23 від 11.02.2025, Позивач зазначає, що дана процесуальна дія здійснена відповідно до вимог ч.3 ст.49, ч.1 ст. 127 ЦПК України задля повного, всебічного, неупередженого судового розгляду. Судом I інстанції у встановлений ЦПК України спосіб (ст.49, ст. 127 ЦПК України) вирішувалось дане питання, порушення прав Відповідача не мало місце, оскільки Суд відклав судовий розгляд та надав відповідачу можливість надати відповідний відзив.
Стверджуючи про факт тривалого судового розгляду справи №639/5181/23, представник Відповідача сам і створював умови затягування судового розгляду, з огляду на що апеляційна скарга Відповідача є необґрунтованою та безпідставною.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, відповідно до ст.ст.367,368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає
Задовольняючи частково позовні вимоги суд своє рішення мотивував наступним.
Згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору, є угода сторін.
Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 № 9роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.
Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП.
Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання оскарження звільнення у зв`язку із нібито вчиненням роботодавцем примусу, і висловлена однозначна позиція з приводу того, що доведення факту написання заяв про звільнення під тиском керівництва не може ґрунтуватися на припущеннях, а має підтверджуватися об`єктивними доказами (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 375/1390/20, від 16.02.2022 у справі № 591/4938/18).
Важливим також є правовий висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18: «Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору».
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 у справі № 761/35483/20 (провадження № 61 -2604св22): «Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України(за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
Анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц та від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18.
Судом, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що ОСОБА_3  на підставі наказу від 29.05.2023 року прийнятий на роботу на посаду керівника регіонального структурного підрозділу (проектно-кошторисний відділ) Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні з 01.06.2023 року до 30.04.2024 року, зі строком випробування  3 місяці. При цьому 01.06.2023 року між позивачем і відповідачем укладено трудовий договір № 41, який діяв до 30.04.2024 року і яким більш детально врегульовані права та обов`язки працівника і роботодавця, порядок оплати праці, підстави для розірвання цього договору, а також порядок розірвання договору. Позивач був прийнятий на роботу з окладом (тарифною ставкою) 71863, 00 грн., що підтверджується записом в трудовій книжці позивача серії  НОМЕР_1  та копією наказу, підписаного керівником Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні ОСОБА_6 (т.1 а.с. 11-35, 163). 
Відповідно до Наказу (Розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) №68 к/тр від 09.08.2023 року вирішено звільнити 09.08.2023 року ОСОБА_3 з посади керівника регіонального структурного підрозділу (проектно-кошторисного відділу) на підставі п.1 ст. 36 КЗпПУ. 
Наказ підписано керівником підприємства Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні Патрицією Марущак і в наказі міститься підпис про ознайомлення з ним 09.08.2023 року ОСОБА_3 , який підтвердив свій підпис про ознайомлення з наказом в судовому засіданні. Вказані вище відомості підтверджуються копією наказу, наданою до відзиву, і копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 з відповідним записом, вчиненим ОСОБА_7 (т.1 а.с. 11-35, а.с. 117, 128, 163 (зворот)). 
Також 09.08.2023 року ОСОБА_3 підписав Акт приймання - передачі транспортного засобу від 09.08.2023 року, Акт приймання передачі матеріальних цінностей від 09.08.2023 року, Акт приймання передачі комп`ютерного обладнання від 09.08.2023 року (т.1 а.с.118-122).
Суд першої інстанції вважав доведеними доводи позивача про відсутність його попереднього згоди на звільнення, оскільки у справі відсутні письмові заяви з цього приводу.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги, що за змістом норми пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України така згода може бути усною.
Суд першої інстанції вказав, що відповідна письмова заява про звільнення за угодою сторін позивачем не складалась.
Суд встановив, що на підтвердження досягнення усної угоди сторонами трудового договору представник відповідача посилався на підписання позивачем актів про повернення матеріальних цінностей, отримання ним трудової книжки та отримання позивачем копії наказу про звільнення в той же день без будь-яких заперечень з його боку. В наказі наявний підпис позивача про ознайомлення з таким наказом.
Відразу на наступний ранок 10.08.2023 року о 10.05 ОСОБА_3 звернувся з електронним листом до керівництва Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні, де зазначив, що цим листом повідомляє про порушення його прав і просить розібратись в ситуації, вказуючи, що в середу 09.08.2023 року в кінці робочого дня йому була повернута його трудова книжка з записом про припинення трудових відносин за трудовим договором між ним та Філією Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні в цей день. Виплата всіх сум, які належать від підприємства, проводиться в день звільнення, але 09.08.2023 року це не відбулось, що є порушенням ст. 116 КЗпПУ. Крім того ОСОБА_3 звернув увагу на те, що згідно з п.12.3 Трудового договору №41 рішення роботодавця про дострокове розірвання договору повідомляється працівнику у письмовій формі. Він як робітник повідомлений не був і сподівається, що це нетипова практика для Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні, тому просить розібратися в ситуації (т.1 а.с.43).
На звернення ОСОБА_3 від 10.08.2023 року щодо порушення його прав, надана відповідь від представника Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні, в якій, зокрема, зазначено, що було ретельно розглянуто справу про звільнення і відряджено для особистої зустрічі 09.08.2023 року співробітника відділу кадрів ОСОБА_8 , щоб повідомити ОСОБА_3 особисто про звільнення з посади у зв`язку з непроходженням випробувального терміну, оскільки перед ним були поставлені завдання, більшість з яких ОСОБА_3 не зміг виконати протягом двох місяців з моменту працевлаштування. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 , співробітник відділу кадрів, що діє від імені Філії в Україні, досягла з ОСОБА_3 усної домовленості про звільнення за іншою, більш сприятливою для нього статтею: звільнення за угодою сторін. Того ж дня було підготовлено і вручено ОСОБА_3 наказ про звільнення, з умовами якого він погодився і підписав. На підставі підписаного наказу були підписані всі фінансові документи для повного розрахунку при звільненні, включаючи виплату заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, які після проходження внутрішньої процедури узгодження були направлені до банку. Проте, банк міг не встигнути обробити фінансові документи для зарахування коштів на розрахунковий рахунок день у день. Станом на 10.08.2023 року усі належні кошти мають бути зараховані на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 (т.1 а.с. 45-46, 164).
Як вбачається із зарплатної відомості та розрахункового листка за серпень 2023 року, з платіжних доручень та виписки з рахунку з позивачем ОСОБА_3 було проведено розрахунок після його звільнення 10.08.2023 року (т.1, а.с.164-166).
Через чотири дні 14.08.2023 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до Начальника Північно-Східного Міжрегіонального управління Державної Служби з питань праці, в якій зазначає про порушення його прав, в тому числі підкреслює, що припинення трудових відносин відбулось 09.08.2023 року без його заяви про звільнення, при цьому 10.08.2023 року співробітник організації пропонував йому піти на зустріч і написати заяву на звільнення, але ОСОБА_3 відмовився. Також позивач вказав, що виплата всіх сум в день звільнення 09.08.2023 року не відбулась (т.1 а.с. 47). 
На вказаний вище лист ОСОБА_3 отримав відповіді Північно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 17.08.2023 року та Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 04.09.2023 року, надані у межах компетенції даних служб з питань праці з роз`ясненнями чинного законодавства та права позивача звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . Також 04.09.2023 року Центральним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці направлено лист Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні з роз`ясненнями законодавства та вимогою вжити заходи щодо усунення порушень, надавши інформацію і документи та інші матеріали по суті викладених у зверненні ОСОБА_3 питань. Філією ОСОБА_1 допомога в Україні надано інформацію і запитувані документи (т.1, а.с. 48-49,123-124, 125-126).
У судовому засіданні був досліджений аудіозапис розмови ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , яка відбулась між ними наступного дня після звільнення позивача, що визнано в судовому засіданні як позивачем так і представником відповідача адвокатом Терещук С.С. Даний доказ надано суду в копії на оптичному диску (т.1, а.с. 59), враховуючи визнання сторонами факту такої розмови та осіб, між якими розмова відбувалась, суд вважає вказаний доказ належним та допустимим. З тексту телефонної розмови, відтвореної в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_4 зателефонувала ОСОБА_3 з питанням чи надійшли йому грошові кошти, належні до виплати після звільнення, а також зазначила, що вчора вони забули зробити одну річ, а саме що ОСОБА_3 не написав заяву про звільнення, і чи піде він на зустріч щодо складання заяви, на що позивач відповів, що вчора він міг би написати заяву, а сьогодні – ні. 
У судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила суду, що вона обіймає посаду менеджера з персоналу Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні і у день звільнення ОСОБА_3 09.08.2023 року вона була з ним у офісі у м. Харкові. З ОСОБА_3 у свідка відбулась розмова, в результаті якої була досягнута усна згода про звільнення ОСОБА_3 з займаної посади за угодою сторін. Після обідньої перерви свідком ОСОБА_3 було надано наказ про звільнення, з яким він ознайомився і поставив свій підпис, також позивачу була видана трудова книжка з відповідним записом, який вчинила свідок, крім того позивачем були підписані службові документи про передачу матеріальних цінностей. Письмову заяву про звільнення ОСОБА_3 не складав. Свідок підтвердила, що дійсно телефонувала ОСОБА_3 після його звільнення, розмова була нетривалою, але з яких саме питань - свідок пригадати не змогла. Також свідок підтвердила, що за деякий час до звільнення в її присутності між керівником філії та ОСОБА_3 відбулась розмова, в якій позивачу були висловлені певні зауваження щодо його роботи, за результатами такої розмови було вирішено, що ОСОБА_3 продовжує роботу, але з урахуванням зауважень.
Свідок ОСОБА_11 повідомив, що він є фахівцем з організації особистої та майнової безпеки Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні. В день звільнення ОСОБА_3 свідок разом з ОСОБА_7 приїхали до Харкова для вирішення певних завдань фонду, в тому числі, як свідкові стало відомо вже в дорозі – для звільнення ОСОБА_3 . ОСОБА_11 був присутній, коли відбувалась розмова ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Ця розмова відбувалась в доброзичливій формі. ОСОБА_3 зазначив, що підозрював пропозицію про звільнення, але і сам цього вже хотів, підшукував іншу роботу. Після обідньої перерви ОСОБА_3 підписав всі необхідні службові документи, які йому надав свідок. Щодо процедури звільнення свідок подробиць не пригадав.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що на день видання наказу про звільнення за згодою сторін та ознайомлення з ним - позивач мав можливість, але не заявив про свою незгоду зі своїм звільненням за згодою сторін, тобто така згоді була в усній формі наявна на день звільнення. Той факт, що на наступний день він змінив свою думку вже не мало юридичного значення, оскільки звільнення вже відбулося. При цьому позивач не надав до суду першої інстанції доказів про те, що його протиправно змусили погодитись на таке звільнення,. Наявність згоди на звільнення на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підтверджується його конклюдентними діями при ознайомленні з наказом про звільнення, а також – змістом телефонної розмови, який опосередковано підтверджує, що згода на звільнення за згодою сторін була наявна на день звільнення позивача. На наступний день позивач змінив свою думку, але після видання наказу про звільнення та остаточного розрахунку така зміна позиції вже не мала юридичного значення. Обґрунтованих даних про те, що на день звільнення волевиявлення позивача не було вільним – матеріали справи не містять. 
За таких обставин висновки суду першої інстанції про недоведеність наявності згоди позивача на звільнення не відповідають вказаній нормі ст. 89 ЦПК України та є необґрунтованими. Доводи скарги про те, що звільнення позивача відбулося відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, що також не потребувало попереднього повідомлення та відпрацювання протягом 14 днів – знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.
Оскільки відповідач довів правовірність звільнення позивача, у задоволенні позову слід відмовити, за недоведеності заявлених підстав.
Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що Філія не є належним відповідачем у даній справі, оскільки згідно матеріалів справи позивач був прийнятий на роботу та звільнений за наказом керівника Філії Фонду Фінська Церковна допомога в Україні. Колегія суддів також відхиляє доводи скарги про недостовірність звукозапису, який дослідив суд першої інстанції, оскільки його зміст узгоджується з показаннями свідків, зокрема ОСОБА_10 , яка була учасником телефонної розмови, яка була прослухана судом з наданого позивачем CD.
Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи; суд порушив норму процесуального права, яка стосується оцінки доказів, та неправильно застосував вказану норму матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду повністю та ухвалює нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеності.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 допомога в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 березня 2025 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_3   до Філії Фонду Фінська Церковна Допомога в Україні про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 24 листопада 2025 року.

Головуючий суддя                                                  В.Б.Яцина                                     

Судді колегії                                                                               Ю.М.Мальований.        

                                                                                                       Н.П.Пилипчук.