ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 грудня 2025 року 
м. Чернівці
справа № 727/4216/25
провадження 822/1024/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Одинака О.О., Лисака І.Н.,
за участю секретаря Скулеби А.І.,
учасники справи:
позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк»,
відповідач ОСОБА_1 ,
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 вересня 2025 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Бойко М.Є.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року АТ «Сенс банк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Посилався на те, що 16 жовтня 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор), правонаступником якого є АТ "Сенс Банк" та ОСОБА_1 (позичальник) уклали договір кредиту № 64, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 78 000 доларів США, а позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього, графіком погашення кредиту.
Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, однак останній належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.
Відповідно до рішення Третейського суду від 14 січня 2016 року (справа № 1249/15) на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 270 954 гривень.
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2018 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року (справа № 727/8070/17) на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 42 530,53 гривень.
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 травня 2021 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2021 року (справа № 727/1451/21) на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 91 872,60 гривень.
Станом на дату подання позову рішення суду позичальником не виконані, заборгованість не погашена. 
У результаті невиконання рішень суду та умов договору у відповідача виникла заборгованість, розрахована на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 65 686,72 гривень та складається з відповідних сум заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість, у розмірі 13027,36 гривень та сум заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість, у розмірі 52 659,35 гривень.
Просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 3 % річних та інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року, у розмірі 65 686,72 гривень, а також судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 вересня 2025 року позов АТ «СенсБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість, станом на 23 лютого 2022 року в розмірі 64798 гривень 68 копійок, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка складається з: 13 027 гривень 36 копійок - суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість; 51771 гривень 32 копійки - суми заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість. Вирішено питання про судові витрати. 
У задоволенні решті позовних вимог відмовлено. 
Ухвалюючи рішення у справі про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про те, що відповідачем, в добровільному порядку, була сплачена заборгованість за договором кредиту.
Розмір 3 % річних, нарахованих, за період з 15 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року, в розмірі 13 027 гривень 36 копійок, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 позивачем визначено правильно.
Проте, суд не погодився з розрахунком позивача щодо інфляційних втрат, оскільки за положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, при їх розрахунку, за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Натомість, за розрахунком позивача, при обрахунку інфляційних втрат прострочені суми: 256954,05 гривень, 42530,53 гривень та 91872,60 гривень були взяті за основу лише в перший місяць затримки, а в подальшому, прострочена сума збільшувалась щомісячно, на суму нарахованих щомісячно інфляційних втрат, що є неправильним.
Сума боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення, за період з 15 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року, виходячи із вищезазначених сум заборгованості, становить, відповідно 33991,58 гривень, 5626,22 гривень, 12153,52 гривень, а всього 51771,32 гривень. А тому, вимоги позову про стягнення заборгованості за інфляційними втратами підлягають частковому задоволенню.
Наявні із заявлених позивачем до стягнення з ОСОБА_1 65 686,72 гривень підлягають стягненню 64 798,68 гривень (13027, 36 + 51771,32 ), з яких: 13 027 гривень 36 копійок - сума заборгованості за ставкою; 3 % на кредитну заборгованість; 51771,32 гривень - сума заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість.
Підстав для звільнення відповідача від відповідальності, за порушення зобов`язання, судом не встановлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, оскаржуване рішення є незаконним, у зв`язку із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Зазначає, що оскільки валютою за договором відновлювальної кредитної лінії від 16 жовтня 2007 року №64 є долар США, а тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти, внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Також зазначає, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суми заборгованості, що визначені рішеннями у справах 727/8070/17 та 727/1451/21 суперечать суті компенсаційного механізму та не підлягають задоволенню, оскільки на суму нарахованих процентів та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, не можуть бути повторно нараховані проценти чи інфляція; таке нарахування за цією статтею можливе лише на основну суму боргу, але не на вже нараховані суми за цією ж статтею. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Акціонерне товариство «Сенс Банк» подав до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін.
Посилається на те, що аргументи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
06 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку та ОСОБА_1 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №64, згідно якого позичальник отримав від позивача грошові кошти в сумі 78000,00 доларів США.
16 січня 2012 року сторонами за вищевказаним договором було укладено договір №4 про зміну умов договору не відновлювальної кредитної лінії №64 від 16 жовтня 2007 року, згідно якого сторони дійшли згоди зміни валюти кредиту за договором та перевели суму кредиту у розмірі 72 836,56 доларів США в гривню за курсом 8,07 гривень за долар США, яка станом на дату укладення договору від 16 січня 2012 року про внесення змін становить 587 791,04 гривень.
Погашення заборгованості за кредитом здійснювалося, згідно з графіком зазначеним у додатку 1 до цього договору та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту - до 25 грудня 2014 року.
22 квітня 2014 року, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 5 про зміну умов договору невідновлювальної кредитної лінії №64 від 16 жовтня 2007 року. Відповідно до умов цього договору на дату його укладення заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 343 620 гривень 19 копійок.
За умовами п.1.1.2 вищевказаного договору повернення кредиту буде здійснюватись щомісячно рівними частинами до 20 числа, відповідно до графіку, що міститься у додатку 1 до цього договору та з кінцевим терміном повернення не пізніше 25 грудня 016 року.
Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 січня 2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових засобів стягнуто з останнього на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по кредиту у сумі 270 954 гривень 05 копійок.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2018 року, постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 06 листопада 2018 року, з ОСОБА_1 стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 42530 гривень 53 копійки інфляційних втрат, зв`язку з невиконанням рішення Третейського суду від 14 січня 2016 року та судові витрати.
Рішенням №5/2019 АТ "Укрсоцбанк" від 15 жовтня 2019 року було припинено Акціонерне Товариство "Укрсоцбанк" шляхом приєднання до Акціонерного Товариства "Альфа-Банк", де в п.п.1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ "Укрсоцбанк" є Акціонерне Товариство "Альфа-Банк" з 15 жовтня 2019 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 жовтня 2020 року задоволено заяву Акціонерного товариства «Альфа банк» про заміну сторони виконавчого провадження.
Замінено стягувача - ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа Банк», у зв`язку з переходом до Акціонерного товариства «Альфа банк» прав кредитора, у виконавчому листі №727/8070/17 щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 10 липня 2018 року.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 травня 2021 року та постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2021 року (справа № 727/1451/21) на користь Акціонерного товариства «Альфа банк» стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 91872,60 гривень, а саме: за невиконання грошового зобов`язання, визначеного постановою Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року в розмірі 8669 гривень 20 копійок, за невиконання грошового зобов`язання, визначеного постановою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 січня 2016 року, в розмірі 60 719 гривень 84 копійки, за невиконання грошового зобов`язання, визначеного рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 січня 2016 року, 16% річних, нарахованих на тіло кредиту, в сумі 22483 гривень 56 коп.
12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" затверджено рішення про зміну найменування АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.
Відповідно до розрахунку вимог банку, у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року (розрахунку заборгованості 3 % річних та інфляційних втрат, відповідно до статті 625 ЦК на суму заборгованості, згідно рішення Третейського суду від 14 січня 2016 року), за період з 15 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року, виходячи із суми заборгованості в 256 954,05 гривень (з урахуванням сплачених відповідачем 17 липня 2015 року 14 000 гривень), сума розрахованих 3% річних становить 8553,40 гривень, сума розрахованих інфляційних втрат - 34574,64 гривень.
Відповідно до розрахунку вимог банку, у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007року (розрахунку заборгованості 3 % річних та інфляційних втрат, відповідно до статті 625 ЦК на суму заборгованості, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2018 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року (справа № 727/8070/17)), за період з 15 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року, виходячи із суми заборгованості 42530,53 гривень, сума заборгованості за ставкою 3 % річних становить 1 415,74 гривень, сума розрахованих інфляційних втрат становить 5 722,73 гривень.
Відповідно до розрахунку вимог банку, у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року (розрахунку заборгованості 3 % річних та інфляційних втрат, відповідно до статті 625 ЦК на суму заборгованості, згідно Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 травня 2021 року та постановою Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2021 року (справа № 727/1451/21)), за період з 15 січня 2021 року по 23 лютого 2022 року, виходячи із суми заборгованості 91872,60 гривень, сума заборгованості за ставкою 3 % річних становить 3058,22 гривень, сума розрахованих інфляційних втрат становить 12361,98 гривень.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Така позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином(стаття 599 ЦК України).
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три проценти річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19).
Як встановлено судом, відповідно до рішення Третейського суду від 14 січня 2016 року ( справа № 1249/15) на користь АТ «Укрсоцбанк» було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 270 954 гривень.
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 липня 2018 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року (справа № 727/8070/17) на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 42 530,53 гривень.
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 травня 2021 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 30 грудня 2021 року (справа № 727/1451/21) на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 64 від 16 жовтня 2007 року в розмірі 91 872,60 гривень.
Станом на дату подання позову рішення суду позичальником не виконані, заборгованість не погашена.
Апеляційний суд погоджується з розрахунком суду першої інстанції, відповідачем вказаний розрахунок не спростований, не подано власного контррозрахунку.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції правильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що оскільки валютою за договором відновлювальної кредитної лінії від 16 жовтня 2007 року №64 є долар США, а тому передбачені частиною другою статті 625ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти, внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18).
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17).
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19)).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/16692/16-ц вказано, що: «відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти».
Аналізуючи наведені норми матеріального права, правові висновки Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей.
У справі, яка переглядається, боржник отримав кредит за договором в іноземній валюті - доларах США.
Тобто предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку.
Водночас заборгованість за договором кредиту, на підставі рішення суду, ухваленого за позовом кредитора, який пред`явив позов про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , стягнута з боржника в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті.
Ураховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом, у пред`явленому ним позові, у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання.
Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті - гривні дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 у справі № 340/385/17. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі № 310/7482/17, від 19 травня 2022 року у справі № 127/17882/15-ц, від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20, від 26 квітня 2023 року у справі № 462/109/21.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції правильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суми заборгованості, що визначені рішеннями у справах 727/8070/17 та 727/1451/21 суперечать суті компенсаційного механізму та не підлягають задоволенню, оскільки на суму нарахованих процентів та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, не можуть бути повторно нараховані проценти чи інфляція; таке нарахування за цією статтею можливе лише на основну суму боргу, але не на вже нараховані суми за цією ж статтею, є безпідставними з огляду на таке.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статі 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.
Оскільки рішення судів залишаються не виконані, отже позивач має право на стягнення сум передбачених ст. 625 ЦК України.
Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови – 04 грудня 2025 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                           І.Н. Лисак
                                                               О.О. Одинак