ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 листопада 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/30/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Кругового О.О. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Малиш Н.І.,     
  
          розглянувши в порядку письмового провадження  в місті Дніпрі  апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області                     
на рішення  Запорізького окружного адміністративного суду   від  14.03.2025, (суддя суду першої інстанції Артоуз О.О.), прийняту без виклику сторін в м. Запоріжжі,  в адміністративній справі №280/30/25  за позовом ОСОБА_1  до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  про   визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,  
УСТАНОВИВ:
          02.01.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
          визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 084750006863 від 20.09.2024;
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 084750006863 від 10.12.2024;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року, зарахувавши до страхового стажу період проходження військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982 згідно довідки Міністерства оборони російської федерації від 19.01.2022 № 776;
стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судовий збір
Позовну заяву мотивовано тим, що 13.09.2024 позивач звернувся до Головного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком. Наприкінці вересня 2024 року позивач отримав рішення №084750006863 від 20.09.2024 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні йому пенсії і зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж особи становить 09 р. 04 м. 24 д. За поданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи згідно довідок № 721 від 06.10.2021 та № 124/90 від 22.09.2021, оскільки в тексті документів відсутнє посилання на накази про прийняття та звільнення, а також відсутні записи в трудовій книжці про роботу. Дані періоди можливо буде врахувати після акту зустрічної перевірки; період проходження військової служби згідно довідки № 776 від 19.01.2022, оскільки довідка видана Міністерством оборони російської федерації. На звернення позивача 31.10.2024 йому повідомлено про проведення перевірки довідок про стаж – порушень не виявлено. Позивач повторно звернувся за призначенням пенсії, але 10.12.2024  отримав рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії за віком № 084750006863 від 10.12.2024 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж особи становить 19 р. 3 м. 2 д. За доданими документами до страхового стажу не враховано періоди проходження військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982 згідно довідки міністерства оборони російської федерації від 19.01.2022 № 776, оскільки документ не має апостилю компетентних органів. Окрім того, згідно ст. 24-1 № 1058 періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. В заяві ОСОБА_1 відсутнє повідомлення про не отримання пенсійних виплат від російської федерацій. З вказаними рішеннями позивач не згоден в частині визначеного його страхового стажу, а саме не врахування до його страхового стажу періодів проходження військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982 згідно довідки міністерства оборони російської федерації від 19.01.2022 № 776 у зв`язку із чим, звернувся з даним позовом до суду.
          Запорізькій окружний адміністративний суд рішенням від 14.03.2025 задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .  Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 084750006863 від 20.09.2024. Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 084750006863 від 10.12.2024. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 грудня 2024 року, зарахувавши до страхового стажу період проходження військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982 згідно довідки Міністерства оборони російської федерації від 19.01.2022 № 776.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. 
          Апеляційна скарга обґрунтована тим, що внаслідок виходу України  з Угоди у галузі пенсійного забезпечення, вказану Угоду для України призупинено з 19.06.2023, а для російської федерації 01.01.2023. У зв`язку з розірванням дипломатичних відносин та зупиненням листування з державою-агресором, органи Фонду позбавлені можливості провести зустрічну перевірку законності видачі спірних довідок про стаж та про заробітну плату позивача, що, як наслідок є підставою для відмови в призначенні пенсії.
          Від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що повністю погоджується з доводами апеляційної скарги, просить її  задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволення позовних вимог.
          Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з огляду на таке.
          Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Оріхівським РВ УМВС України в Запорізькій області 08.01.2002.
13 вересня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії від 20.09.2024 № 084750006863 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку із відсутністю страхового стажу необхідної тривалості. За поданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи згідно довідок № 721 від 06.10.2021 та № 124/90 від 22.09.2021, оскільки в тексті документів відсутнє посилання на накази про прийняття та звільнення, а також відсутні записи в трудовій книжці про роботу. Дані періоди можливо буде врахувати після акту зустрічної перевірки періоду проходження військової служби згідно довідки № 776 від 19.01.2022, оскільки довідка видана Міністерством оборони російської федерації.
04 грудня 2024 року позивач знов звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії  від 10.12.2024 № 084750006863 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у зв`язку із відсутністю страхового стажу необхідної тривалості. За доданими документами до страхового стажу не враховано періоди проходження військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982 згідно довідки міністерства оборони російської федерації від 19.01.2022 №776, оскільки документ не має апостилю компетентних органів. Окрім того, згідно статті 24-1 Закону № 1058 періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. В заяві ОСОБА_1 відсутнє повідомлення про не отримання пенсійних виплат від російської федерації.
          Не погодившись з рішенням про відмову в перерахунку пенсії позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.
          Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що періоди проходження позивачем військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982 підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, однак у порушення вимог законодавства України    не були зараховані пенсійним органом до страхового стажу ОСОБА_1 . 
          Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
          Відповідно до статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Законодавство колишнього СРСР і чинне законодавство України передбачають зарахування періоду проходження військової служби до різних видів трудового стажу, але при цьому як законодавство, що діяло на момент служби позивача в армії, так і чинне законодавство містять особливі умови для зарахування служби в армії до пільгового стажу.
Зокрема, згідно ч.1    ст.2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”    час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно ст. 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі ст. 62 Закону № 1788-ХІІ, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання статті 62 Закону № 1788-ХІІ Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено “Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній” (далі - Порядок №637).
Згідно з пунктом 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 637 для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються: військові квитки; довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, розвідувальних органів, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС; довідки архівних і військово-лікувальних установ.
Час перебування в партизанських загонах і з`єднаннях у період Другої світової війни встановлюється за довідками штабів партизанського руху або архівів (за місцем діяльності партизанських загонів і з`єднань).
Військова служба у складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, зараховується до стажу роботи на підставі довідок територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, які видаються в порядку, що визначається Міноборони (додаток № 2).
Аналіз наведених норм свідчить про те, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує трудову діяльність працівника, а військова служба підтверджується військовим квитком; довідками територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, розвідувальних органів, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС; довідками архівних і військово-лікувальних установ.
Трудова книжка ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 01.09.2008 не містить записів щодо періоду проходження позивачем військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982.
Для підтвердження періоду проходження позивачем військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982 ним надано відповідачам архівну довіку Філії Федеральна державна казенна установа “Центральний архів” (архів військово-морського флоту) міністерства оборони російської федерації від 19.01.2022 № 776. Згідно вказаної довідки ОСОБА_1 з 15.11.1979 по 18.04.1980 проходив строкову службу (навчання) у військовій частині НОМЕР_3 Чорноморського флоту на посаді курсанта у званні матрос. З 08.05.1980 по 22.110.1982 ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу за призовом у військовій частині НОМЕР_4 (оперативна ескадра) Тихоокеанського флоту, на кораблях (військові частини НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ). 
Відповідачі в обґрунтування своєї відмови посилаються на те, що з 19.06.2023 для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.0.1992.
Тобто, на час звернення позивача до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення не є діючою, оскільки припинила свою дію в червні 2023 року.
Відповідно до ч.2    ст.4 Закону №1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
У відповідності до    ст.19 Закону України “Про міжнародні договори України”    чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
13 березня 1992 року між країнами СНД укладено Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення. У преамбулі зазначено, що Уряди держав учасниць уклали цю Угоду: “виходячи з необхідності захисту прав громадян у галузі пенсійного забезпечення, усвідомлюючи, що кожна держава - учасниця Співдружності повинна нести безпосередню відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, визнаючи, що держави - учасниці Співдружності мають зобов`язання щодо непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав - учасниць Угоди, визнаючи необхідність неухильного дотримання зобов`язань за міжнародними угодами, укладеними СРСР з питань пенсійного забезпечення”.
Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
У разі, якщо в державах - учасницях Угоди запроваджена національна валюта, розмір заробітку (доходу) визначається виходячи з офіційно встановленого курсу на момент призначення пенсії.
Згідно з абзацу 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації “Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн” від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійною забезпечення”    (далі -  Постанова №1328) постановлено про вихід з Угоди про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у місті Москві.
Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до пункту 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376    (із змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.
Міністерство юстиції України у повідомленні від 10.01.2023, яке опубліковано у Офіційному віснику України від 10.01.2023, підтвердило припинення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України 19.06.2023.
З огляду на визначені наслідки припинення дії міжнародного договору України необхідно дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992 означає, що вказана Угода припинила породження зобов`язань для сторін у майбутньому, але не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.
Суд наголошує на тому, що    закон    не має зворотної дії в часі. До того ж не зарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди, осіб які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.
За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому    законі    не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.
Отже, до набрання чинності Постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно із Угодою, в тому числі щодо страхового стажу, отриманого громадянами до підписання Угоди.
Відповідно до ч.2 ст.13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки вказана Угода була чинною на момент набуття стажу.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17.09.2024 по справі №580/3576/22.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не зарахування стажу роботи в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення.
Враховуючи наведене вище суд прийшов висновку про те, що оскільки згідно    постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення та за наявності чинних у період роботи особи положень вказаної Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу, а відтак позиція відповідачів суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення    пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди. 
Також, за приписами статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями    Законом № 240/94-ВР від 10.11.1994, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.
01 грудня 2022 року прийнято Закон України “Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах” від 22.01.1993 №2783-IX (далі -    Закон №2783-IX), яким керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів,    статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої    Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 і ратифікованого    Законом України від 03.03.1998 № 140/98-ВР. Вирішено керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах,    ст. 24 Закону України "Про міжнародні договори України", вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої    Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 і ратифікованого    Законом України від 03.03.1998 №140/98-ВР.
Отже,    Законом №2783-IX    зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифіковану    Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР, тому до документів, виданих на території Російської Федерації, при їх пред`явленні на території України застосовуванню підлягала вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з Російською Федерацією.
Після зупинення дії Конвенції виникла ситуація, коли громадяни України, які мали документи, видані на території, зокрема, Російської Федерації, з метою проставлення на таких документах апостилю мали б їхати на територію держави-агресора, зокрема, Російської Федерації.
Водночас 04.02.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №107    “Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав”, якою установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, під час дії воєнного стану, виготовлені на території російської федерації, установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою документи, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Законом України № 2102-IX від 24.02.2022    затверджено    Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому    Законами України    неодноразово затверджувалися Укази Президента України про продовження дії воєнного стану в Україні та на час розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.
Станом на 24 лютого 2022 року    документ, виданий на території російської федерації, приймався    на території України без спеціального посвідчення в силу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, дія якої була зупинена лише    Законом №2783-IX від 01.12.2022, тому надані позивачем документи, а саме - архівна довідка Філії Федеральна державна казенна установа “Центральний архів” (архів військово-морського флоту) міністерства оборони російської федерації від 19.01.2022 № 776, підлягають    прийняттю на території України без спеціального посвідчення (проставлення апостиля).
З огляду на викладене вище, періоди проходження позивачем військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982 підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, однак у порушення вимог законодавства України    не були зараховані пенсійним органом до страхового стажу ОСОБА_1 . 
З приводу доводів відповідача 2  про відсутність в заяві ОСОБА_1 повідомлення про не отримання пенсійних виплат від російської федерації суд зазначає, що механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до    Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим    постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1    (далі - Порядок № 22-1), який застосовується судом у редакції, що була чинною на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено вичерпний перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком. У цьому переліку не передбачено документа про припинення пенсіонеру виплати пенсії в іншій державі.
Водночас, порядок № 22-1 передбачає особливості призначення (поновлення) виплати пенсії громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя яким передбачено отримання органами Пенсійного фонду інформації про отримання пенсіонером пенсії. Проте, така інформація надається на запит відповідним пенсійним органом пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації, та не передбачає надання інформації від пенсіонера.
Відповідно до ч. 1    ст. 19 Конституції України    правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
За таких обставин вимога відповідачів надати документ про припинення виплати пенсії в російської федерації не відповідає вимогам    закону    і не може слугувати підставою для відмови у призначенні/поновленні пенсії за віком відповідно    Закону №1058-ІV.
Згідно зі    ст. 101 Закону № 1788-ХІІ органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
Зловживанням з боку пенсіонера в розумінні ч. 1    ст. 103 Закону № 1788-ХІІ     є, зокрема, подання ним документів з явно неправильними відомостями.
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що право особи на призначення пенсії за віком має бути підтверджене як пенсіонером (особистими документами), так і підприємством, на якому особа працювала. Також і відповідальність за надання недостовірних пенсійних документів покладена на підприємство (організацію) та пенсіонера.
Суд зазначає, що витребування та перевірка первинних документів є також правом пенсійного органу. 
При цьому суд зазначає, що відповідач наділений повноваженнями самостійно отримати необхідні документи, що відповідає принципу належного урядування і націлено на забезпечення органами Пенсійного фонду України реалізації громадянами їх конституційного права на пенсійне забезпечення.
Тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним.
Неможливість пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.
          З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачами протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 періоду проходження позивачем військової служби з 15.11.1979 по 18.04.1980, з 08.05.1980 по 22.10.1982.
          Відтак, суд обґрунтовано вказав про невідповідність рішень Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії від 20.09.2024 № 084750006863 та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у призначенні пенсії  від 10.12.2024 № 084750006863 критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень в контексті ч.2    ст.2 КАС України, а отже такі рішення є протиправним та підлягають скасуванню, правомірно поклавши на Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області обов`язок зарахувати спірний стаж позивача для умов призначення пенсії. 
З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для зміни чи скасування судового рішення – відсутні.
          Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
          
          Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області – залишити без задоволення.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.03.2025 в адміністративній справі № 280/30/25 – залишити без змін.

                    Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуючий - суддя                                                                      О.О. Круговий 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш