Справа № 624/1007/25 
№ провадження 2/624/26/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Богачової Т.В., з участю секретаря Лебідь Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Кегичівка, Харківської області позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, адвокат Каніщева В.С., звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на користь позивача ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також покласти на відповідача всі судові витрати в тому числі судовий збір в розмірі 968,96 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що з серпня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . Від цих стосунків народився син – ОСОБА_3 . Батько дитини відмовляється надавати будь-які кошти, але працює та отримує заробітну плату у ПСП "Дрома". За весь час з моменту народження сина жодних коштів на його утримання позивач не одержувала, працювала в КЗ «Новопарафіївська гімназія» вчителем музики та отримувала заробітну плату. Однак заробітної плати не вистачало для повного забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини, розвитку творчих та пізнавальних здібностей, уподобань дитини, розвитку обдарувань. На неодноразові прохання надати матеріальну допомогу батько дитини не реагував. Позивач зараз не працює, а тому не має можливості належним чином забезпечувати дитину.
Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 03.11.2025 позовна заява була залишена без руху, позивачу наданий час для усунення недоліків.
У встановлений судом строк позивач недоліки позовної заяви усунула.
Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 11.11.2025 у цій справі було відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті.
Не погоджуючись із позовною заявою представником відповідача, адвокатом Лобач Н.І., подано відзив на позовну заяву в якому просила відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу, щодо стягнення аліментів на утримання дитини не заперечує. Зазначила, що позовні вимоги про стягнення аліментів в розмірі частки від доходу на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнають та не заперечують проти їх задоволення, оскільки Сімейним Кодексом України визначено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття ст. 180 СК України. Щодо обґрунтування позовних вимог та суми стягнення витрат на правничу допомогу заперечуємо, та вважаємо їх необґрунтованими та такими що не підтверджені доказами та не підлягають задоволенню. Так посилання позивачки в позовній заяві, що з серпня 2019 року вона проживала з відповідачем ОСОБА_2 в цивільному шлюбі та в даному шлюбі народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 є спотворені та не відповідають дійсності. Оскільки як стверджує позивач відносини розпочалися в серпні 2019, а дитина народилася в квітні 2019 року, що є неправдивим та не можливе з точки зору фізіології. Також даний факт спростовується довідкою Кегичівської селищної ради від 21.11.2025 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 з січня 2019 року проживав в будинку за адресою АДРЕСА_1 разом з співмешканкою ОСОБА_1 та спільним сином ОСОБА_3 по липень 2024 року. В липні 2024 року ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 виїхали за межі України їх місце проживання невідоме. Оскільки позивачка спілкуватися не бажає, проживає з іншим чоловіком та з дитиною спілкуватися не дає змоги. Також позивачем надано неправдиві відомості щодо того, що відповідач не надавав допомогу дитині. Дані факти спростовуються переказами банківської карти коштів на утримання сина навіть в період спільного проживання зокрема 2024 рік. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідач постійно здійснює перекази на картку позивачки грошові кошти на утримання сина, оскільки між ними є домовленість про його утримання, тому підстави звернення до суду вважаю є надуманими та необґрунтованими. Щодо витрат на правничу допомогу, які заявлені позивачем в сумі 10 000 грн. для даної категорії справ є абсурдними та не відповідають критеріям розумності та справедливості. Оскільки існування норми права безспірного стягнення аліментів шляхом подачі заяви в наказному провадженні не потребує правничої допомоги та є загальнодоступною і спрощеною можливістю захисту прав. Тому вибір позивачем способу захисту шляхом подачі позову є недоцільним, а надання правничої допомоги доволі сумнівним та не визначає надання правничої допомоги як якісним. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так відповідно до відомостей реєстру адвокатів Каніщева В.С. отримала адвокатське свідоцтво 26.03.2019 року відповідно адвокат має більше 6 років адвокатської практики протягом якої надає правничу допомогу. Відповідно за час адвокатської діяльності має досвід на складання даних позовних заяв та відповідну практику, зокрема і заготовлені шаблонні форми позовних заяв про стягнення аліментів. З урахуванням того що згідно реєстру судових справ адвокат Каніщева В.С. брала неодноразово участь в судових справах з аналогічними правовими вимогами тому вважаю, що визначення розміру гонорару за надання правничої допомоги даної категорії справ в сумі 10 000 грн є неспівмірними затраченому часу на її надання. Так з урахуванням того, що дані вимоги є безспірними, відповідач повністю визнав позов та з урахуванням того що дані вимоги можливо було вирішити в наказному провадженні або домовленістю сторін яка існувала до подачі позову то з урахуванням затраченого часу вважаю, що сума на витрати на правничу допомогу в сумі 500 грн є достатньою та належною. Щодо витрат на стягнення судового збору слід зазначити, що позивач добровільно визнав, в випадку стягнення в наказному провадженні сума судового збору склала б 302 грн 80 коп.
10.12.2025 до суду від представника позивача, адвоката Каніщевої В.С. надійшла відповідь на відзив. Зазначила, що Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2023 року (справа № 295/15287/21) зауважив, що тимчасове проживання дітей за кордоном з огляду на воєнний стан в Україні не суперечить інтересам дітей. Відповідачем до відзиву на позовну заяву надано заперечення та копії переказів з банківських карт за 2024 рік із зазначенням — мовою оригіналу: «Також позивачем надано неправдиві відомості щодо того, що я не надавав допомогу дитині дані факти спростовуються переказами банківської карти коштів на утримання сина навіть в період спільного проживання зокрема 2024 рік...». Дане твердження, на думку позивача, доводить той факт, що між позивачем та відповідачем не має спільних домовленостей щодо утримання дитини, адже позовна заява була подана влітку 2025 році, а незначні суми переказів не мають чіткої періодичності. Щодо інших способів захисту, зазначила, що в Україні на 2025 рік є декілька способів стягнути аліменти: подати позов до суду; подати заяву про видачу судового наказу; укласти відповідний договір у нотаріуса. Щодо заперечень на обґрунтування позовних вимог та суми стягнення витрат на правничу допомогу зазначаємо наступне. Сума гонорару є домовленістю між адвокатом та клієнтом. Сума в розмірі 500 грн., яку пропонує відповідач, є глузуванням та приниженням позивача та представника - адвоката. Адже розмір мінімальної заробітної плати в Україні на 2025 рік становить 8 000 грн з 1 січня, а середня заробітна плата зросла до 23 460 грн. У додатковій постанові від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 ВП ВС підтвердила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом. Також колегія суддів визнала допустимим обґрунтування зазначення в акті виконаних робіт лише вартості всього обсягу виконаної роботи, без прив`язки такої роботи до погодинної або фіксованої вартості (постанова ВС від 23.01.2025 у справі № 240/32993/23). Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми гонорару сторони договору виходили з такого: обсяг наданих адвокатом послуг; складність справи; час, витрачений адвокатом; значення справи для сторони, що є емоційно болючою для позивача.
23.12.2025 до суду від представника позивача, адвоката Каніщевої В.С. надійшло клопотання в якому просила задовольнити позовні вимоги та витрати на правову допомогу в повному обсязі. Зазначила, що стороною позивача документально доведено про понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правничу (правову) допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжний документ про оплату послуг, а саме квитанцію № 47. Згідно зі ст. 133 та ст. 141 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу. Стаття 137 ЦПК України визначає критерії співмірності витрат: складність справи та виконаних робіт; час, витрачений адвокатом; обсяг наданих послуг; ціна позову та значення справи для сторони. Також позивач посилається на практику ЄСПЛ (рішення у справах "East/West Alliance Limited проти України", "Лавентс проти Латвії"), де зазначено, що відшкодуванню підлягають лише фактичні, неминучі та обґрунтовані витрати. Зазначила, що позивач є багатодітною матір`ю, що потребує матеріального захисту та підтримки з боку відповідача (батька). 
В судове засідання відповідач та його представник – адвокат Лобач Н.І. не з`явилися, але представником відповідача 15.12.2025 на адресу суду направлено заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача. Зазначено, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів визнають в повному обсязі, заперечення стосуються лише щодо стягнення витрат на правничу допомогу, які є необґрунтованими та недоведеними належними та допустимим доказами, а тому в цій частині позовних вимог просили відмовити.
В судовому засіданні представник позивача – адвокат Каніщева В.С. підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Також просила задовольнити позовні вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу, зазначив, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до позовної заяви додані всі необхідні документи, а саме: договір на правничу (правову) допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжний документ про оплату послуг, а саме квитанцію № 47. 
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з січня 2019 року по липень 2024 року перебували у фактично шлюбних відносинах. 
Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданою виконавчим комітетом Новопарафіївської сільської ради Кегичівського району Харківської області. 
Згідно довідки № 20-35/7/241 виданої 20.10.2025 року Новопарафіївським старостинським округом Кегичівської селищної ради Берестинського району Харківської області, на утриманні ОСОБА_1 знаходиться син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Стаття 18 Конвенції про права дитини регламентує, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину - найважливіший обов`язок матері і батька.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статей 150, 157 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той з батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні.
Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.
Вказані правовідносини регулюються ст.ст. 180-182 Сімейного кодексу України, за змістом яких батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, у випадку не досягнення домовленості щодо участі в утриманні дитини, рішенням суду з того з батьків, який проживає окремо може бути стягнуто кошти на утримання дитини (аліменти) в частці від доходу і (або) у твердій грошовій сумі.
Таким чином ОСОБА_2 зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.
Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України.
Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч. 2 та 3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України).
Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.
За приписами ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.
Можливість стягнення аліментів за рішенням суду залежить не лише від факту добровільної участі одного з батьків в утриманні дітей, а й від згоди іншого з батьків із розміром та способом такого утримання.
Аналіз указаних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що праву дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.
Надання дітям матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом і обов`язком батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину (Постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 (провадження № 61-929св20).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Згідно положень статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Цивільне судочинство, відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України, здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як згідно частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Законодавчо визначений законом розмір аліментів на утримання однієї дитини становить 1/4 частку від усіх видів доходу.
Відповідач позов визнав.
Відтак, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та враховуючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, зважаючи на працездатний вік та обов`язок батька утримувати дитину та враховуючи те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і вважає достатнім стягувати із відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Позовну заяву представником позивача пред`явлено до суду 29 жовтня 2025 року. Тобто саме з цієї дати суд присуджує аліменти.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Згідно п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів у справах про стягнення аліментів.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви майнового характеру справляється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, якщо станом на 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 гривень, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 1211,20 гривень.
Враховуючи положення ст.ст. 141, 142 ЦПК України оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 605,60 гривень, інша частина судового збору покладається за рахунок держави.
Щодо заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з таких положень Закону.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 лютого 2019 року (справа №756/2114/17) зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджені Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано документи: копію договору про надання правничої допомоги № 47 від 27.10.2025, копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги від 27.10.2025, копію акту приймання-передачі № 1 від 27.10.2025, копія квитанції № 47 від 27.10.2025, копія ордеру, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. 
З додаткової угоди до договору та акту наданої правової допомоги, судом встановлено, що адвокатом вартість наданої правничої допомоги оцінена у 10000 грн. Так, з наданих документів, судом встановлено, що адвокатом надано послуги з вивчення, аналізу документів, складання позовної заяви та документів. Вартість наданої правничої допомоги адвокатом оцінена у 5000 грн.
Крім цього, у додатковій угоді № 1 до договору про надання правничої допомоги від 27.10.2025 передбачено оплата 5000 гривень за ведення справи у районному суді.
На підставі викладеного, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, зважаючи на характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг заявнику, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру, суд доходить висновку, що співмірними, розумними та реальними витратами позивача на надану професійну правничу допомогу є витрати в розмірі 3000 грн, які підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 12, 76, 78, 81, 95, 141, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 жовтня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення виготовлений 02 лютого 2026 року.

Повне найменування (ім`я) сторін:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка с. Нова-Парафіївка, Кегичівського району, Харківської області, громадянка України, паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Кегичівським РВ УМВС України в Харківській області 17.02.2004, ІПН НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Представник позивача: Каніщева Віта Сергіївна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 2656 від 26.03.2019, ордер серії ВІ № 1344731 від 28.10.2025 на надання правничої (правової) допомоги у Кегичівському районному суді Харківської області, місцезнаходження за адресою: вул. Калинова, 1/1, с-ще Кегичівка, Берестинський район, Харківська області, 64003.
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець с. Нова-Парафіївка, Кегичівського району, Харківської області, громадянин України, паспорт № НОМЕР_4 , виданий 23.01.2019, органом 6341, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Представник відповідача: Лобач Наталія Іванівна, ордер серії ВІ №1349191 від 28.11.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1127 від 23.12.2011, місцезнаходження за адресою: вул. Соборна, 56, м. Берестин, Харківська область, 63304.

Суддя         Т.В. Богачова