СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/13646/25
пр. № 2/759/1208/26
20 листопада 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кравченка Ю.В., за участю секретаря судового засідання Бондарчук М.І., за участю представника позивачки, адвоката Деревянка С.М., представника відповідачки, адвоката Сащука М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:
І. Позиції сторін
Аргументи позивачки
19 червня 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Позов обґрунтований тим, що:
- з 11 листопада 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі; рішенням Святошинського районного суду міста Києва в справі № 759/740/25 від 20 березня 2025 року шлюб між сторонами розірваний;
- позивачка і відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- на сьогодні малолітній ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою;
- ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання сина добровільно не надає.
У зв`язку з наведеним просила стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 12 815,00 гривень щомісячно.
У судовому засіданні представник позивачки, адвокат Деревянко С.М., позов підтримав повністю з підстав, викладених у ньому. Додатково пояснив, що заявлений розмір аліментів на утримання дитини є необхідним та науково обґрунтованим. Відповідач має достатній дохід, несе значні витрати на оренду житла, користується дорогим транспортним засобом, тому може сплачувати аліменти в заявленій сумі.
Позиція відповідача
Відповідач позов визнав частково.
04 серпня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшов відзив на позовну заяву, поданий адвокатом Сащуком М.М.
У відзиві представник відповідача зазначив, що:
- позивачка не надала докази на підтвердження можливості відповідача сплачувати аліменти в заявленому розмірі;
- відповідач регулярно сплачує аліменти на утримання сина в сумі 5 000,00 гривень на місяць;
- позивачка чинить відповідачеві перешкоди у спілкуванні з дитиною.
У зв`язку з наведеним просив стягувати з нього аліменти на утримання сина в розмірі 5 000,00 гривень щомісячно.
У судовому засіданні представник відповідача, адвокат Сащук М.М., підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Також повідомив, що відповідач проходить службу в Збройних Силах України, його щомісячний дохід становить близько 20 000,00 гривень; власного нерухомого майна чи транспортних засобів відповідач не має; заявлена позивачкою суму аліментів є надмірною.
ІІ. Процесуальні дії суду
25 червня 2025 року суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху з підстав ненадання позивачкою доказів проживання дитини разом з нею.
07 липня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 04 серпня 2025 року.
На підставі клопотання відповідача судове засідання, призначене на 04 серпня 2025 року, суд відклав на 22 вересня 2025 року.
17 вересня 2025 року представник відповідача, адвокат Сащук М.М., через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подав заяву про участь у судовому засіданні, призначеному на 22 вересня 2025 року, та в усіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Зазначену заяву суд задовольнив, про що 18 вересня 2025 року постановив відповідну ухвалу.
З метою мирного врегулювання спору судове засідання, призначене на 22 вересня 2025 року, суд відклав на 16 жовтня 2025 року.
З метою мирного врегулювання спору судове засідання, призначене на 16 жовтня 2025 року, суд відклав на 20 листопада 2025 року.
ІІІ. Обставини, які встановив суд
Відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 березня 2025 року в справі № 759/740/25, що набрало законної сили 21.04.2025, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (а.с. 6). 
Позивачка і відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 12.01.2024, актовий запис № 60 (а.с. 5).
Згідно з інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 132801254 від 20.06.2025, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 01.07.2025 № 2025/008775704 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 02 лютого 2024 року (а.с. 18).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 оперативно-тактичного з`єднання - 1 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по стройовій частині) № 274 від 03.10.2025 ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу частини (а.с. 56).
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 № 6570 від 06.10.2025 солдат ОСОБА_2 проходить військову службу в частині з 03.10.2025 (а.с. 57).
ІV. Мотиви суду
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
Способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку (пункти 2 частини другої статті 18 СК України).
Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована постановою Верховної Ради УРСР 27.02.1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 51 Конституції України встановлює обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. 
Відповідно до ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частини перша-третя статті 181 СК України).
Відповідно до ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.
Системне тлумачення зазначених норм свідчить, що: 
- право на одержання аліментів на утримання дитини має той з батьків, з яким проживає дитина;
- обов`язок батьків утримувати дитину є безумовним. Його виконання не може залежати від будь-яких чинників чи обставин, як-то: відсутність доходу у платника аліментів, відсутність вини платника аліментів, наявність виконавчого документа на примусовому виконанні, наявність інших дітей, у тому числі повнолітніх;
- СК України визначає єдину підставу звільнення платника від сплати аліментів - наявність у дитини такого доходу, який повністю забезпечує її потреби та перевищує дохід кожного з батьків, що підтверджено рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга статті 182 СК України).
Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-IX від 19.11.2024прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 01 січня 2025 року становить 2 563,00 гривень.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.
Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
V. Оцінка і висновки суду
У справі, що розглядається, 19 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 12 815,00 гривень щомісячно.
Наявні в матеріалах справи докази, зокрема інформація про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи та витяг з реєстру територіальної громади беззаперечно свідчать, що малолітній ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою. Відповідач проти вказаної обставини не заперечив. З огляду на викладене, позивачка вправі вимагати покладення на відповідача аліментних зобов`язань.
Законодавець імперативно установив мінімальний гарантований розмір аліментів, що становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У 2025 році для дітей віком до 6 років такий розмір становить 1 281,50 гривень.
Тож, пред`явлення вимоги про стягнення аліментів у більшому розмірі породжує обов`язок позивачки надати докази можливості їх сплати відповідачем.
Зазначений обов`язок позивачка не виконала, будь-яких доказів на підтвердження можливості відповідача сплачувати аліменти в заявленому розмірі не надала.
Зокрема, позивачка не довела наявності у відповідача цінного рухомого або нерухомого майна, здійснених ним витрат на його придбання, а також особливостей стану здоров`я дитини чи інших обставин, що зумовили б необхідність стягнення аліментів в заявленому розмірі. Клопотань про витребування доказів ОСОБА_1 також не заявляла.
Відтак доводи позивачки про витрати відповідача на оренду житла, утримання транспортного засобу та розміру його доходу є припущеннями, тому суд їх до уваги не бере. 
Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню, суд ураховує, що відповідач не заперечив проти стягнення з нього аліментів на утримання сина в розмірі 5 000,00 щомісячно. Окрім того, суд бере до уваги проходження відповідачем військової служби у складі підрозділу Національної гвардії України, що свідчить про наявність у нього стабільного доходу. 
Беручи до уваги зазначене вище та враховуючи обставини, визначені у ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_2 слід стягувати аліменти на утримання ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 6 000,00 гривень щомісячно. Такий розмір аліментів забезпечить ефективний захист права позивачки на утримання дитини, відповідатиме засаді справедливості та свідчитиме про вирішення завдань цивільного судочинства.
З огляду на викладене, суд задовольняє позов частково.
VІ. Розподіл судових витрат
Щодо судового збору
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільнені позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Отже, за подання цього позову позивачка звільнена від сплати судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», яка є чинною на час ухвалення рішення суду, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.
Доказів звільнення відповідача від сплати судового збору матеріали справи не містять.
Оскільки суд задовольнив позов частково, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь держави, становить 567,09 грн (6 000,00 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 1 211,20 грн (сума судового збору, який мав би бути сплачений, якби позивачка не була звільнена від його сплати) / 12 815,00 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 567,09 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й струмування від подання безпідставних позовів.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 
1) їх дійсність; 
2) необхідність; 
3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
У постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц Верховний Суд зазначив, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.
У постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правничої допомоги не потрібен.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 гривень.
У матеріалах справи наявні:
- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 11569/10, видане адвокату Деревянку Сергію Миколайовичу Радою адвокатів Київської області 27.05.2024 (а.с. 17);
- ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 1839832 від 04.03.2025 на представництво інтересів ОСОБА_1 адвокатом Деревянком Сергієм Миколайовичем у Святошинському районному суді міста Києва (а.с. 16);
- договір про надання правової допомоги № 253, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Деревянком Сергієм Миколайовичем 14.02.2025 (а.с. 59-63).
Згідно з п. 2.1.1. вказаного договору адвокат представляє у встановленому порядку інтереси клієнта про надання йому правової та юридичної допомоги та послуг представника в судах всіх інстанцій, в усіх органах влади та управління, інших установах та організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в органах поліції, в органах нотаріату, в органах державної виконавчої служби та перед приватними виконавцями, в органах місцевого самоврядування, в органах опіки та піклування, в органах державної реєстрації актів цивільного стану з питань, пов`язаних з підготовкою до розгляду та розглядом судами справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
Юридичну допомогу, що надається адвокатом, клієнт оплачує в гривнях, шляхом щомісячного переказу суми, що дорівнює (не зазначено) грн, без ПДВ (пункт 4.1. договору)
- акт приймання-передачі виконаних робіт № 251 від 21.09.2025, згідно з яким адвокат виконав роботи (надав послуги) на суму 22 500,00 гривень (а.с. 64).
У судовому засіданні представник відповідача проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу заперечив. Зазначив, що справа є нескладною, належить до категорії малозначних справ, вказав, що адвокат Деревянко С.М. є родичем позивачки, тому заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, нерозумним і необґрунтованим.
Суд акцентує, що договір про надання правової допомоги № 253 від 14.02.2025 не містить розміру гонорару адвоката Деревянка С.М. Будь-яких доказів, які підтверджували б домовленість позивачки і адвоката Деревянка С.М щодо розміру гонорару у 20 000,00 гривень матеріали справи не містять.
За таких обставин, у стягненні витрат на професійну правничу допомогу суд відмовляє.
На підставі викладеного вище, керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355, 430 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 6 000,00 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 19 червня 2025 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 567,09 гривень.
У задоволенні вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи:
Позивачка: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ).

Суддя         Ю.В. Кравченко