Дата документу 20.01.2026 Справа № 334/8994/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/8994/25  Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю. Ю.
Провадження № 22-ц/807/316/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 січня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кухаря С.В.,  Онищенка Е.А.,  Волчанової І.М.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Михайлова Дмитра Олександровича на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В обґрунтування заяви зазначила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, уродженка м. Душанбе Таджикистан, яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта паспорт НОМЕР_1 , виданий 08.11.2005 року Нахімовським РВУМВС України в м. Севастополі.

18 червня 2016 року заявницею на території АР Крим було укладено шлюб, зі зміною прізвища заявниці « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » про що складено відповідне свідоцтво, яке видане незаконними органами влади Автономної Республіки Крим. (свідоцтво серія НОМЕР_2 від 18.06.2016 року, актовий запис №511).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Севастополь заявниця народила дитину чоловічої статі - ОСОБА_4 . Факт народження заявницею дитини, підтверджується медичним документом - обмінною картою №03638 (відомості пологового будинку, пологового відділення лікарні про новонародженого), виданим 29.11.2016 року медичною установою, яка підконтрольна окупаційній владі, відповідно до якого заявниця 25 листопада 2016 року в м. Севастополь народила хлопчика, вагою 3300 грамів.

Окупаційною владою було зареєстровано народження дитини заявниці, про що було складено відповідне свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 видане 10.01.2017 року відділом РАЦС Ленінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя, актовий запис № 16.

Державна реєстрація народження дитини, не була проведена на території України, оскільки відбулося на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації народження відповідно до ст. 13 Закону України "Про держану реєстрацію актів цивільного стану".

У зв`язку з тим, що медичний документ про народження, отриманий на території АР Крим зразка російської федерації є недійсними, а довідка про народження дитини видана компетентною установою України - відсутня, заявниця позбавлена можливості отримати свідоцтво про народження на території України в позасудовому поряду.

На даний час, заявниця не має можливості підтвердити громадянства України дитини та реалізувати в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України.

Відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У зв`язку із цим просить суд також внести запис про батька дитини на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.

На підставі вищевикладеного просила суд, встановити факт народження дитини чоловічої статті, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Севастополь Україна від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України. Відомості про батька дитини просить внести на підставі ч. 1 ст. 135 СК України, та вказати батьком: ОСОБА_5 , громадянина України, справу розглянути за відсутності заявника та її представника.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення. 

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Михайлова Дмитра Олександровича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що в заяві поданій до суду першої інстанції заявниця зазначила, що проживала на тимчасово окупованій території України. Окупаційна влада примусово видавала російський паспорт громадянам України у АР Криму. Такий паспорт варто сприймати як засіб для забезпечення необхідних умов проживання на період окупації. Оскільки паспорти рф видані в АР Крим не визнаються Україною та жодною іншою демократичною країною світу, та це вважається нав`язаним псевдо документом. Видані окупаційною адміністрацією документи, в тому числі паспорт рф потрібно сприймати лише як засіб для забезпечення необхідних умов проживання у Криму на період окупації. Відповідно до наданої копії паспорту матір дитини є громадянкою України з місцем реєстрації на тимчасово окупованій території і яка бажає підтвердити українське громадянство своєї дитини, яка народилась на території України і є громадянином України з моменту народження. Згідно діючого законодавства України заявниця не перебуває в зареєстрованому шлюбі. Реєстрація шлюбу на тимчасово окупованій території АР Крим та отримання відповідного свідоцтва про шлюб, видане окупаційною владою ніяких правових наслідків не створює, оскільки є недійсним на території України. Суд першої інстанції визнав недостатніми для задоволення заяви ОСОБА_1 надані нею до суду документи. Суд першої інстанції не рахував, що інших доказів заявниця подати до суду не в змозі через їх відсутність, а надане свідоцтво про народження, що видане окупаційною владою може бути враховане судом із застосуванням Намібійських принципів для захисту прав заявника, оскільки іншим способом встановити такий факт вона позбавлена можливості. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зазначає, що надані заявницею документи на момент народження нею димтини свідчать про те, що вона фактично перебувала у шлюбі, зареєстрованому органами окупаційної влади на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим. Частина 1 статті 135 СК України застосовується органами реєстрації актів цивільного стану при реєстрації дитини народженої у матері, яка не перебуває у шлюбі. Повідомляє, що станом на 08.01.20.26 року за результатами перевірки актових записів про шлюб віднсно громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян не виявлено. За результаиами перевірки актових записів про народження дітей відносно громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян виявлено: актовий запис про народження № 821 від 18.09.2012, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нахімівського районного управління юстиції у м. Севастополі на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Реєстрація народження була проведена відповідно до статті 126 СК України. Просить розглянути справу з урахуванням норм чинного законодавства. 

Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, а саме шляхом надсилання судової повістки - повідомлення в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», що підтверджується довідкою відповідального працівника апеляційного суду до апеляційного суду не з`явився. У відзиві просить розглянути справу за відсутності останнього.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявницею належними та допустимими доказами своїх вимог про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, які ґрунтуються лише на припущеннях останньої. Натомість надані суду документи свідчать про наявність у заявника та її чоловіка громадянства РФ, факт їхнього перебування у зареєстрованому шлюбі на момент народження дитини, а також відсутність відомостей щодо законності перебування ОСОБА_8 на території України чи наявності в нього громадянства України, підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 немає.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до паспорту громадянина України серії та номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою України (а.с.4).

18 червня 2016 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_8 , та взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_3 ». На підтвердження вказаного суду надано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 18.06.2016 року. У вказаному свідоцтві зазначено, що ОСОБА_1 є громадянкою РФ, а також ОСОБА_8 є громадянином РФ (а.с.9).

Відповідно до Обмінної картки №03638 медичного закладу м. Севастополь, ОСОБА_9 була вагітна, плід чоловічої статті (а.с.7). 

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 народила хлопчика ОСОБА_10.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 10.01.2017 року батьком є ОСОБА_8 , громадянин РФ, а матір`ю ОСОБА_9 , громадянка РФ (а.с.8).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 
2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України встановлені статтею 317 ЦПК України. 

Відповідно до статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Копія судового рішення видається учасникам справи негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи.

У частині другій статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з частинами першою-третьою статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Частинами третьою-четвертою статті 49 Цивільного кодексу України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі.

Підставою для здійснення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров`я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров`я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров`я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Медична консультаційна комісія видає документ про народження у разі встановлення факту народження жінкою дитини. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (стаття 13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану").

У абзаці сто двадцять шостому пункту 8 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі - Правила № 52/5), зазначено, що державну реєстрацію народження на підставі рішення суду про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України проводить відділ державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду в день надходження такого рішення в паперовій формі або будь-який відділ державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, шостим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил.

Згідно з підпунктом "в" пункту 12 глави 1 розділу III Правил № 52/5 у разі встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України підставою для внесення відомостей про батьків дитини є відповідне рішення суду, яким встановлені такі дані.

Наведені положення Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" дають підстави для висновку про те, що документи, видані на тимчасово окупованій території України незаконними органами та їх посадовими чи службовими особами, є недійсними і не створюють правових наслідків, за винятком документів, що підтверджують, зокрема факт народження.

Водночас Закон України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та Правила № 52/5 не містять спеціальної норми права щодо порядку державної реєстрації народження на тимчасово окупованій території України відповідними органами державної реєстрації актів цивільного стану без рішення суду про встановлення такого факту, що унеможливлює встановлення факту народження та здійснення державної реєстрації народження в позасудовому порядку.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Зазначений висновок враховував також ЄСПЛ у справах "Лоізіду проти Туречини" (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року), "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року).

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо народження дитини, з метою захисту прав громадян України, не легітимізує таку владу та не надає автоматичної дійсності таким актам. Такі дії зумовлені тим, що держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

При наданні оцінки, зокрема, свідоцтву про народження дитини, довідці медичного характеру, як доказам потрібно враховувати, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території зафіксувала факт народження дитини.

Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України, а не органами державної реєстрації актів цивільного стану. Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації народження та для внесення відомостей про батьків дитини відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду (див. висновок Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 759/7001/22).

Подібні висновки щодо застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 169/410/23 та від 24 квітня 2024 року у справі № 761/13911/23.

Зазначене узгоджується зі змістом частини другої статті 319 ЦПК України, відповідно до якої рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 761/13911/23 (провадження № 61-508св24) зазначено:

"46. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо народження дитини, з метою захисту прав громадян України, не легітимізує таку владу та не надає автоматичної дійсності таким актам. Такі дії зумовлені тим, що держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

47. При наданні оцінки, зокрема, свідоцтву про народження дитини, медичній довідці, як доказам, потрібно враховувати, що хоча такі документи не є юридично дійсними на території України, вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території, зафіксувала факт народження дитини.

48. Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом цивільної юрисдикції в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України. Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації народження та для внесення відомостей про батьків дитини відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду (висновок Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 759/7001/22)".

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд встановив, що на підтвердження факту народження дитини заявник надала: копію паспорта громадянки України ОСОБА_1 НОМЕР_1 , виданого Нахімовським РВ УМВС України в м. Севастополі 08 листопада 2005 року; копію свідоцтва про укладення шлюбу, зі зміною прізвища « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » яке видане так званим органом влади Автономної республіки Крим ( свідоцтво серія НОМЕР_2 від 18.06.2016 року актовий запис № 511); обміну картку № 03638 (відомості пологового будинку, пологового відділення лікарні про новонародженого), виданим 29.11.2016 року медичною установою, яка підконтрольна окупаційній владі, відповідно до якого заявниця 25 листопада 2016 року в м. Сімферополь народила хлопчика, вагою 3300 грамів; копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , серія НОМЕР_3 виданого 10 січня 2017 року, так званим відділом РАЦС Ленінського району міста Севастополь Управління РАЦС міста Севастополь, актовий запис № 16. У свідоцтві про народження ОСОБА_10 батьком зазначено - ОСОБА_8 , громадянина Російської федерації, росіянин, матір`ю - ОСОБА_9 громадянку російської федерації, росіянка.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація народження дитини в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась з посиланням на те, що свідоцтво про народження видане на тимчасово окупованій території, та заявник не зверталась до цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєння їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 144 СК України реєстрація народження дитини проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові.

Відповідно до ч. 1 ст. 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їх згодою.
Відповідно до ч. 1 ст. 147 СК України батькові дитина визначається за іменем батька.
При надані оцінки, зокрема, свідоцтву про народження дитини, довідці медичного характеру, як доказам потрібно враховувати, що хоча такі документи не є юридично дійсними, але вони можуть підтверджувати, що певна установа, яка діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території -зафіксувала факт народження дитини. Правова оцінка документам, поданим заявником на підтвердження факту народження на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України, надається судом в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України в порядку ст. 317 ЦПК України, а не органами державної реєстрації актів цивільного стану. Саме рішення суду про встановлення такого фату є підставою для державної реєстрації народження та для внесення відомостей про батьків дитини відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду ( див. постанову Верховного Суду від 23 листопада 2023 року у справі № 169/410/23 та від 24 квітня 2024 року у справі № 761/13911/23).

До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 759/17678/23, провадження № 61-2299св24.

Водночас суд першої інстанції не врахував вищезазначеного, не вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не надав належної оцінки наданим заявницею доказам у справі згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, не взяв до уваги, що визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо народження дитини, з метою захисту прав громадян України, не легітимізує таку владу та не дає автоматичної дійсності таким актам. Такі дії зумовлені тим, що держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави, тому зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні заяви, тому оскаржуване судове рішення не можна вважати законним та обгрунтованим воно підлягає скасуванню з підстав. передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України.
Разом з тим, суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог заявника в частині внесення відомостей, що матір`ю дитини є ОСОБА_1 , батьком ОСОБА_5 , оскільки дані обставини не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи судом, а у свідоцтві про народження серії НОМЕР_3 матір`ю дитини зазначено ОСОБА_9 , батьком ОСОБА_8 (а.с.8).

Отже, суд апеляційної інстанції визнає акти окупаційної влади в обмеженому контексті, якими у цій справі, є свідоцтво про народження дитини, у яких матір`ю дитини зазначено ОСОБА_9 , батьком ОСОБА_8 , що у розумінні частини першої статті 13 ЦПК України не є виходом за межі позовних вимог.

При цьому колегія суддів зауважує, що оскільки матеріали справи не містять доказів щодо наявності у батька дитини ОСОБА_8 громадянства України, тому підстав вважати його громадянином України не має.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Оскільки рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 . 

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Михайлова Дмитра Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2025 року скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території задовольнити частково.

Встановити факт народження дитини чоловічої статті - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Севастополі, АР Крим, Україна.

Встановити дані про його батьків: мати - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянка України, батько - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
У іншій частині вимог заяви відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повна постанова складена 21 січня 2025 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кухар С.В. 	Онищенко Е.А.