КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
18 грудня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/16992/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В.,
при секретарі Мудрак Р. Р.,
за участі ОСОБА_1 та його адвоката Миколаєвої Ю. В., 
Гуржій О. С., та її адвоката Каплунова О. Г.,
заінтересована особа ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Миколаєвої Юлії Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Машкевич К. В.
від 05 вересня 2025 року
у цивільній справі № 752/21458/25 Голосіївського районного суду міста Києва
за заявою ОСОБА_3 
про забезпечення позову до подання позовної заяви,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ОСОБА_3 звернулась в суд із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в якій просила, у порядку забезпечення позову, зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 негайно повернути малолітніх дітей: доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за їх попереднім постійним фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 , до набрання законної сили рішенням суду в справі про визначення місця проживання дітей, з яким вона має намір звернутися до суду.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено.
Зобов?язано ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 повернути малолітніх дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за їх постійним фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 до набрання рішенням суду законної сили у справі про визначення місця проживання дітей.
В апеляційній скарзі адвокат Миколаєва Ю. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції, зобов`язавши повернути дітей матері в порядку забезпечення позову, фактично вирішив спір по суті до ухвалення остаточного рішення, що є неприпустимим згідно з процесуальним законодавством. Наголошує, що застосований захід є тотожним позовній вимозі про визначення місця проживання дітей, чим порушено вимоги статті 150 ЦПК України щодо співмірності та заборони підміни судового рішення забезпечувальними заходами. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, де зазначено, що забезпечення позову не повинно змінювати існуючий стан речей і вирішувати спір по суті. 
Апелянт зазначає, що суд не дослідив відсутність реальної загрози невиконання майбутнього рішення та не перевірив факт наявності перешкод у спілкуванні матері з дітьми, яких, за твердженням скаржника, не існувало. Звертає увагу на те, що діти наразі проживають з ним у місті Полтаві в належних умовах, відвідують навчальні заклади та мають бажання залишитися з батьком, що підтверджується наданими до апеляційної скарги актом обстеження житлових умов та висновком психолога. Стверджує, що примусова зміна місця проживання дітей на цій стадії суперечить їхнім найкращим інтересам та потребі у стабільному середовищі, посилаючись при цьому на практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справі «Mamchur v. Ukraine». 
Апелянт також вказує на грубе процесуальне порушення, яке полягає у поширенні судом обмежувальних заходів на осіб, які не мають процесуального статусу у справі (бабу та діда дітей), що суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства. Обґрунтовуючи подання нових доказів, апелянт зазначає, що був позбавлений можливості надати їх суду першої інстанції, оскільки розгляд заяви про забезпечення позову здійснювався без виклику сторін.
ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти її задоволення, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та постановленою з дотриманням норм процесуального права. Наголошує, що суд не вирішив спір по суті, а застосував співмірний захід забезпечення позову з метою відновлення попереднього стану та запобігання повному розриву емоційних зв`язків матері з дітьми, який існував до їхнього самочинного утримання відповідачем у м. Полтава після завершення погодженого періоду літніх канікул. Спростовуючи доводи апелянта про спільне проживання з дітьми, позивач звертає увагу на те, що відповідач постійно проживає та працює у м. Києві, що підтверджується його власними письмовими поясненнями органам опіки від 13.10.2025 та 20.10.2025, де він визнав неможливість постійного перебування з дітьми через службу та фактичне перекладення обов`язків з догляду на своїх батьків. 
Щодо тверджень апелянта про відсутність перешкод у спілкуванні, позивач зазначає про систематичну ізоляцію дітей, що підтверджується численними зверненнями до поліції у період з серпня по жовтень 2025 року, відеозаписами з бодікамер патрульних та фактами фізичного недопуску матері до житла третіми особами. Позивач стверджує про наявність психологічного насильства над дітьми та штучного формування синдрому відчуження, вказуючи на нехарактерну лексику та маніпулятивний зміст повідомлень, що надходять від імені семирічної доньки. Критично оцінюючи наданий апелянтом висновок психолога, позивач посилається на правову позицію Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 712/11527/17, згідно з якою висновок спеціаліста, що ґрунтується виключно на поясненнях однієї сторони без безпосереднього спілкування з іншою та дітьми, не є належним доказом. Обґрунтовуючи правомірність покладення обов`язків на третіх осіб (бабу та діда дітей), сторона посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17, де зазначено, що забезпечення позову може обмежувати права не лише відповідача, але й пов`язаних із ним осіб, якщо їхні дії унеможливлюють виконання рішення суду. Позивач також акцентує увагу на злісному невиконанні ухвали про забезпечення позову, внаслідок чого на відповідача та його батьків органами ДВС у жовтні 2025 року накладено штрафи та ініційовано питання про притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того, Позивач просить суд прийняти нові докази, які не могли бути подані до суду першої інстанції, оскільки події, що ними зафіксовані, відбулися вже після постановлення оскаржуваної ухвали.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Миколаєва Ю. В. підтримали апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів, просили скасувати ухвали суду першої інстанції й відмовити у забезпеченні позову.
ОСОБА_2 підтримала доводи скаржника.
ОСОБА_3 та її адвокат Каплунов О. Г. проти задоволення апеляційної скарги заперечили з підстав наведених у відзиві, просили залишити ухвалу суду без змін. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виник спір щодо місця проживання дітей та існують перешкоди у спілкуванні матері з ними, які чиняться батьком та його родичами. Встановивши факт одноосібної зміни батьком місця проживання дітей та обмеження доступу матері до них, суд дійшов висновку про необхідність негайного повернення дітей за попереднім місцем проживання матері для попередження розриву соціальних та емоційних зв`язків. Суд послався на необхідність дотримання найкращих інтересів дитини та недопущення відчуження від матері на час тривалого судового розгляду. При цьому суд зазначив, що такий захід не є тотожним заявленим позовним вимогам, оскільки діє лише до набрання законної сили рішенням у справі по суті, та має на меті збереження існуючого стану речей до виникнення конфлікту.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Предметом спору у даній справі є визначення місця проживання малолітніх дітей. Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом зобов`язання повернути дітей матері, суд першої інстанції фактично вирішив позовну вимогу по суті до ухвалення остаточного рішення у справі.
Верховний Суд у постанові від 10.09.2025 у справі № 177/2492/24 (провадження № 61-3694св25) чітко зазначив, що заходи забезпечення позову, які передбачають зміну фактичного місця проживання дитини (навіть у форматі почергового проживання), фактично підміняють собою рішення суду у справі про визначення місця проживання дитини. Суд касаційної інстанції наголосив, що такі заходи не узгоджуються із забезпеченням найкращих інтересів дитини, оскільки змушують її адаптуватися до нових умов до остаточного вирішення спору.
У даній справі суд першої інстанції застосував захід, який за ступенем втручання у права учасників справи та інтереси дітей є надмірним та значно перевищує межі, окреслені у наведеній практиці Верховного Суду, а саме - здійснив повну зміну місця проживання дітей на стадії до подання позову. Такі дії суду є порушенням принципу співмірності та прямою забороною вирішення спору по суті через інститут забезпечення позову.
При вирішенні питань, що стосуються дітей, першочерговим критерієм є їхні найкращі інтереси (стаття 3 Конвенції про права дитини).
У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 490/1087/21 зазначено, що судове рішення про визначення місця проживання дитини спрямоване на передачу дитини від однієї особи до іншої. Заходи ж забезпечення позову мають бути спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні (визначення часу та місця побачень), а не на примусове переміщення дитини.
Задовольняючи заяву, місцевий суд не врахував, що негайне переміщення дітей зі звичного для них на даний момент середовища (м. Полтава), де вони проживають тривалий час, відвідують навчальні заклади та мають усталені соціальні зв`язки, створить для них невиправданий психологічний стрес.
Колегія суддів враховує висновки ЄСПЛ у справі «MAMCHUR v. UKRAINE» (заява № 10383/09), де зазначено, що у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Зміна місця проживання на підставі ухвали про забезпечення позову, яка може бути скасована або змінена за результатами розгляду справи по суті, не сприяє стабільності та створює ризик «подвійного переміщення» дітей, що є неприпустимим.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача (у відзиві) про те, що повернення дітей є лише відновленням «попереднього стану» і не є вирішенням спору.
У сімейних спорах «статус-кво» визначається фактичним місцем перебування дитини на момент виникнення судового спору. Зміна цього стану можлива виключно на підставі повного та всебічного судового розгляду з дослідженням усіх доказів (висновків органів опіки, психологічних експертиз, думки дітей), а не в спрощеному порядку забезпечення позову.
Твердження позивача про перешкоджання у спілкуванні з боку батька та його родичів заслуговують на увагу, однак обраний спосіб захисту є неадекватним.
У постанові Верховного Суду від 01.10.2025 у справі № 531/1420/21 (провадження № 61-7651св25) вказано, що належним заходом забезпечення позову у разі існування перешкод у доступі до дитини є встановлення графіку зустрічей та побачень, що дозволяє відновити емоційний контакт без зміни місця проживання дитини. Позивач не була позбавлена можливості заявити клопотання саме про такий спосіб забезпечення (усунення перешкод, встановлення графіку), який був би співмірним та відповідав практиці Верховного Суду.
Посилання позивача на те, що відповідач проживає у Києві, а діти у Полтаві з дідом та бабою, є предметом доказування у розгляді справи по суті і не може бути підставою для негайного відібрання дітей в порядку забезпечення позову, оскільки питання належності догляду та виконання батьківських обов`язків потребує глибокого дослідження, яке неможливе на даній стадії.
Суд першої інстанції в порушення статті 153 ЦПК України та принципу диспозитивності поклав обов`язок виконання ухвали на третіх осіб - бабу та діда дітей, які не є відповідачами у справі про визначення місця проживання дітей. Процесуальний закон не передбачає можливості зобов`язувати осіб, які не є сторонами матеріально-правового спору (щодо повернення/відібрання дитини), вчиняти дії щодо переміщення дітей в порядку забезпечення позову.
Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд помилково застосував захід забезпечення позову, тотожний позовній вимозі, чим фактично наперед вирішив долю спору, порушивши принцип змагальності та баланс інтересів сторін, а головне - поставивши під загрозу стабільність середовища дітей.
Наявність конфлікту між батьками та ймовірних перешкод у спілкуванні має вирішуватися шляхом встановлення порядку участі у вихованні (графіку зустрічей) на час розгляду справи, а не шляхом примусової зміни місця проживання дітей.
Таким чином, ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року підлягає скасуванню з підстав, визначених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у заявлений спосіб.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Миколаєвої Юлії Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2025 року, скасувати.
У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 23 грудня 2025 року. 

Судді Є. П. Євграфова

А. М. Стрижеус

В. В. Саліхов