Справа № 686/8000/25
Провадження № 2/686/1175/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року м. Хмельницький
Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області в складі: 
головуючого судді Палінчака О.М.,
за участю секретаря судового засідання Цибульської Г.В.,
позивачки-відповідачки ОСОБА_1 ,
її представника ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову – орган опіки та піклування Хмельницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , про вселення та зобов`язання вчинити дії,
встановив:
25 березня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.
В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що за рішенням військової частини Прикарпатського військового округу, її чоловіку - майору ОСОБА_7 згідно ордера від 04.11.1979 року на сім`ю була надана 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 .
На даний час зазначена квартира не приватизована. 
ОСОБА_7 помер у 2003 році. 
Згідно довідки № КЗ-03-9362 від 25.02.2025 року, про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої ЦНАП м. Хмельницького, на даний час в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані 5 осіб, а саме: відповідач - правнук позивачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачка ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідачка – донька позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідачка - онука позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ..
Однак, позивачка стверджує, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_6 не проживають в житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, про що складено відповідний акт. 
ОСОБА_3 03 грудня 2012 року виїхала за кордон України в Ізраїль, а внучка ОСОБА_4 з сином ОСОБА_6 в лютому 2022 року виїхали за кордон України до Румунії, де постійно проживають. В квартирі залишились проживати із зареєстрованих тільки двоє осіб, позивачка та її син ОСОБА_3 . Також з ними стала проживати без реєстрації невістка ОСОБА_8 .
Після виїзду за межі України, відповідачі жодного разу не з`являлися у квартирі АДРЕСА_1 , отже відповідачі фактично не проживають в квартирі більше трьох років, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні її син відповідачам не чинили.
У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд визнати відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 28 березня 2025 року по справі відкрито провадження та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
11 квітня 2025 року представник співвідповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 подав до суду відзив на позов, у якому зазначив, що заперечує проти задоволення позову, оскільки позивачем не надано суду доказів, що відповідачі без поважних причин не проживають за адресою: АДРЕСА_2 протягом більше шести місяців підряд. Наданий позивачкою акт підтверджує не проживання відповідачів у спірній квартирі саме 20.02.2025 року, проте в даному акті не вказано і не зафіксовано, протягом якого саме періоду відповідачі не проживають в квартирі. Звертає увагу суду, що відповідачі не мають іншого житла, окрім спірної квартири. Вказує, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зберігаються речі відповідачів (всі меблі в спальній кімнаті, фотографії відповідачів, посуд, дитячі іграшки Ар`є). Також стверджує, що відповідачі давали кошти позивачці для встановлення вхідних дверей в квартиру. Однак позивачка після встановлення цих дверей, не дає ключі від них, для входу до квартири.
Вважає, що триваюча війна на території України та масовані обстріли українських міст є поважною причиною для не проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_2 протягом всього часу коли триває ця жахлива війна (24.02.2022 року збройні сили російської федерації почали широкомасштабну збройну агресію на територію України).
Зазначає, що відповідачі не втратили інтересу до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в даній квартирі зберігаються речі відповідачів.
Щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , то ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зверталися усно до ОСОБА_1 про надання документів для приватизації вказаної квартири, на що отримали відмову. В подальшому, представник відповідачів звертався із заявою від 09.04.2025 року до ОСОБА_1 про надання документів для приватизації вказаної квартири. Однак ОСОБА_1 відповіді на вказану заяву не надає.
Також, 11 квітня 2025 року представник співвідповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав до суду зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про вселення та зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги представник ОСОБА_3 мотивував, окрім того ж, що зазначено у відзиві на первісний позов, також і тим, що між невісткою позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_8 та відповідачами за первісними позовом склалися не приязні стосунки через зловживання спиртними напоями невісткою, чим також створюються перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою (постійні сварки та непорозуміння з цього приводу). Таким чином ОСОБА_1 бажає позбавити ОСОБА_3 права на приватизацію квартири і вже після позбавлення відповідачів права користування квартирою, приватизувати квартиру лише на себе та її сина.
У зв`язку з наведеним, просить суд вселити ОСОБА_3 у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язати ОСОБА_1 надати ОСОБА_3 (або її уповноваженому представнику) документи передбачені пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року № 396, які необхідні для приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 06 травня 2025 року витребувано у Державної прикордонної служби України докази по справі.
Ухвалою суду від 06 травня 2025 року було здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження справи до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – службу у справах дітей Хмельницької міської ради; залучено до участі у справі законного представника співвідповідача – малолітнього ОСОБА_6 його матір – співвідповідачку ОСОБА_4 .
22 травня 2025 року представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ОСОБА_5 подав до суду додаткові пояснення, у яких зазначив, що після 24.02.2022 року (початку широкомасштабного вторгнення збройних сил рф на територію України) ОСОБА_4 та її син ОСОБА_6 були змушені покинути територію України в пошуках безпечнішого місця для тимчасового проживання (на період до завершення війни на території України), у зв`язку з чим виїхали до Румунії, де отримали посвідки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 на проживання для бенефіціарів тимчасового захисту, на період дії постанови (ЄС) 2022/382. Вказує, що ОСОБА_4 періодично приїжджає в Україну, але ОСОБА_1 не допускає її в квартиру та не дає ключі від квартири. Викликати поліцію з цього приводу ОСОБА_4 не бажає, оскільки вважає, що конфлікт за участі поліції негативно вплине на здоров`я позивачки та має надію, що непорозуміння між позивачем та відповідачами з часом вирішиться.
Водночас стверджує, що відповідачі теж бажають приватизувати свою частку у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де зберігають власні речі (посуд, книги, меблі, дитячі іграшки, сімейні фотографії та інше майно). Також вказує, що відповідачі надавали кошти позивачу для встановлення металопластикового вікна в квартирі, вхідних дверей, заміни сантехніки та надавали кошти на інші витрати на утримання та ремонт квартири.
Крім того повідомив, що ОСОБА_6 має діагноз - хвороба Пертеса правового кульшового суглобу, стадія паталогічного перелому, згинально-привідна контрактура правового кульшового суглобу. Оскільки він потребував постійного нагляду лікарів та лікування, а в період початку повномасштабного вторгнення рф в Україну було важко забезпечити належне лікування, тому даний факт також став підставою для його тимчасового виїзду з матір`ю ОСОБА_4 за кордон.
Ухвалою суду від 27 травня 2025 року було замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - службу у справах дітей Хмельницької міської ради на належну – орган опіки та піклування Хмельницької міської ради; об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – орган опіки та піклування Хмельницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням із зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_4 в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 , про вселення та зобов`язання вчинити дії; зобов`язано орган опіки та піклування Хмельницької міської ради надати суду письмовий висновок про доцільність/недоцільність втрати права користування житлом малолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
16 червня 2025 року представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ОСОБА_5 подав до суду додаткові пояснення, у яких зазначив, що ОСОБА_3 виїхала з України до Держави Ізраїль тимчасово, для допомоги своїй дочці ОСОБА_9 під час лікування психічного розладу та на заробітки, оскільки в Україні рівень оплати праці є досить низьким. ОСОБА_3 постійно не вистачало коштів для проживання в Україні та для допомоги своїй хворій дочці ОСОБА_9 у лікуванні, тому вона була змушена поїхати тимчасово на заробітки до Держави Ізраїль. Відповідно до довідки від 23.06.2014 року ОСОБА_10 працювала з 10.09.2013 року по дату видачі довідки на підприємстві в Державі Ізраїль. Згідно довідки від 13.05.2025 року виданої головою комітету Палати представників, ОСОБА_10 працює з прибирання будинків за адресою: АДРЕСА_3 з 05/2017 року по теперішній час.
23 липня 2025 року представниця третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування Хмельницької міської ради Кошай Н.С. подала до суду висновок органу опіки і піклування № 1390/01-31 від 22.07.2025 року, а також зазначила клопотання про подальший розгляд справи за її відсутності.
08 вересня 2025 року представник позивачки-відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду відзив на зустрічний позов, у якому зазначив, що повністю заперечує проти його задоволення, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають та не відвідують квартиру АДРЕСА_1 уже більше 10 років, при чому жодних перешкод у проживанні їм ніким не створювалось. Малолітній ОСОБА_6 взагалі ніколи не проживав у спірній квартирі, а був зареєстрований в квартирі на прохання ОСОБА_4 для отримання довідок. Також вказує, що згідно видаткової накладної на отримання вхідних дверей від 27.04.2015 року, оплату за них здійснювала ОСОБА_1 і крім того, ці двері встановлювались більш ніж 10 років тому, відповідачі за первісним позовом жодної участі у ремонті та утриманні спірної квартири не брали. Упродовж більш ніж 10 літньої відсутності в квартирі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 квартплату та комунальні послуги сплачувала ОСОБА_1 з особистих коштів, що підтверджується відповідними квитанціями. 
Ухвалою суду від 30 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивачка-відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 первісний позов підтримали, просили його задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову просили відмовити.
Представник відповідачки-позивачки ОСОБА_3 та відповідачки-третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог первісного позову, зустрічний позов просив задовольнити у повному обсязі.
Відповідачка-позивачка ОСОБА_3 та відповідачка-третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Представниця третьої особи, яка заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування Хмельницької міської ради Кошай Н.С. в судове засідання не з`явилась, 23 липня 2025 року подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частина перша статті 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Судом встановлено, що згідно копії талону до ордера № 356 від 04.11.1979 року, виданого військовою частиною НОМЕР_3 Прикарпатського військового округу, майору ОСОБА_7 з сім`єю з 5-ти чоловік: дружина ОСОБА_11 , 1942 р.н., донька ОСОБА_12 , 1963 р.н., син ОСОБА_13 , 1974 р.н., мати ОСОБА_14 , 1911 р.н., було надано у користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4).
Відповідно до довідки № К-03-9362 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25.02.2025 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (а.с. 5).
Позивачка зазначає, що ОСОБА_7 помер у 2023 році, що не заперечується стороною відповідачів.
На час розгляду справи, спірна квартира не приватизована (а.с. 29), належить Міністерству оборони України та перебуває в управлінні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький (а.с. 40, 41).
Також встановлено та не заперечується сторонами, що на даний час у спірній квартирі продовжують проживати двоє зареєстрованих осіб: позивачка-відповідачка ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 .
Витрати по утриманню квартири АДРЕСА_1 несе ОСОБА_1 (копії відповідних квитанцій а.с. 217-237).
ОСОБА_1 звертаючись до суду з первісним позовом про визнання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітнього ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 стверджує, що вони понад 6 місяців без поважних причин не проживають у вказаній квартирі.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
У п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями) роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу.
На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
У постанові від 18.03.2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст. 71 ЖК України строки.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Ця ж позиція була підтверджена судом і в інших постановах, в тому числі й у постанові від 06.07.2022 року у справі № 760/25823/14-ц.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 19.05.2021 року у справі № 759/19579/17.
Щодо відповідачки-позивачки ОСОБА_3 встановлено, що вона була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 02.11.1995 року як член сім`ї наймача (донька).
В подальшому ОСОБА_3 виїхала до Держави Ізраїль та у періоди з 10.09.2013 року по 23.06.2014 року та з травня 2017 року по 13.05.2025 року офіційно працювала у цій країні.
Згідно інформації, наданої на запит суду Державною прикордонною службою України 16.07.2025 року, ОСОБА_3 у період з 08.11.2017 року по 16.07.2025 року не перетинала державний кордон України.
Отже, підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що у період з 10.09.2013 року по 16.07.2025 року (біля 11 років 10 місяців) ОСОБА_3 не проживає на території України, а отже і в квартирі АДРЕСА_1 .
У відповідності до положень ч. 2 ст. 77, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
Частина 1 ст. 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стороною відповідачки-позивачки ОСОБА_3 не надано суду доказів поважності її не проживання в спірній квартирі у період з 10.09.2013 року по 16.07.2025 року. Покликання на факт її працевлаштування у Державі Ізраїль як на поважну причину її відсутності за місцем її реєстрації суд не бере до уваги, оскільки у період з 23.06.2014 року по травень 2017 року не було доведено її офіційного працевлаштування. 
Хоча станом на 07.04.2025 року у ОСОБА_3 відсутнє на праві власності в Україні інше житло, окрім спірної квартири (а.с. 26), проте нею не надано до суду доказів її наміру зберігати протягом 11 років 10 місяців правовий зв`язок із квартирою АДРЕСА_1 , як то звернення до управителя Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький з відповідними заявами щодо збереження за нею житла, доказів її участі у витратах на утримання житла, сплаті за комунальні послуги. 
Також судом враховано, що ОСОБА_3 22.03.2021 року (ще до початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну) отримала постійний дозвіл на проживання у Державі Ізраїль з терміном дії до 17.03.2031 року, що не свідчить про її наміри повертатись до України. 
Отже, судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_3 понад шість місяців без поважних причин не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що є передбаченою законом підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . 
Згідно інформації, наданої на запит суду Державною прикордонною службою України 16.07.2025 року, ОСОБА_4 та її малолітній син ОСОБА_6 28.02.2022 року перетнули державний кордон України у напрямку «виїзд» через пункт пропуску «Кельменці» (а.с. 190-191). 
Відповідно до пояснень представника відповідачки ОСОБА_4 , даний виїзд був зумовлений початком широкомасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України 24.02.2022 року.
За таких умов ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виїхали до Румунії, де отримали посвідки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 на проживання для бенефіціарів тимчасового захисту (а.с. 119, 123) на період дії постанови (ЄС) 2022/382. Тимчасовий захист включає право на житло, освіту, роботу, соціальне забезпечення, медичну допомогу, але скористатися цими правами можна після реєстрації в обраному місці проживання в будь-якій країні ЄС (лише в одній).
Періодично ОСОБА_4 з сином ОСОБА_6 приїжджає в Україну (згідно інформації, наданої на запит суду Державною прикордонною службою України 16.07.2025 року)проте у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, що підтверджується відповідними актами (а.с. 6, 214, 215, 216) та не заперечується сторонами. 
Також, виїзд ОСОБА_4 з малолітнім сином ОСОБА_6 у 2022 році за межі України був зумовлений необхідністю лікування останнього, оскільки він мав діагноз - хвороба Пертеса правового кульшового суглобу, стадія патологічного перелому, згинально-привідна контрактура правового кульшового суглобу (а.с. 131-142), та з початком повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну йому було складно отримувати постійне лікування та нагляд лікарів в Україні. 
22 квітня 2025 року за № 1390/01-31 орган опіки і піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради надав суду висновок про недоцільність визнання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Станом на 07.04.2025 року у відповідачів ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_6 відсутнє на праві власності чи праві користування інше житло, окрім спірної квартири (а.с. 27, 28).
Отже, ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_6 з причин, які суд оцінює як поважні, з 28.02.2022 року не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , що унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання їх такими, що втратили право користування вказаною квартирою.
Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачем належними та допустимими доказами перед судом доведено факт порушення його права у вказаних правовідносинах відповідачкою ОСОБА_3 , а тому її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 ; разом з тим, судом встановлено, що відсутність ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_6 понад встановлені законом строки (шість місяців) у спірному житловому приміщені зумовлена поважними причинами, тому у задоволення позову про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 слід відмовити.
Задоволення позовної вимоги ОСОБА_15 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , унеможливлює задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення ОСОБА_3 у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язання ОСОБА_1 надати ОСОБА_3 (або її уповноваженому представнику) документи передбачені пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року № 396, які необхідні для приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки із задоволенням первісного позову в частині вимог щодо ОСОБА_3 , остання втратила правовий зв`язок зі спірною квартирою.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України.
Так, частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 (на 1/3), понесені нею судові витрати підлягають їй відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 403 грн. 73 коп. судового збору.
На підставі викладеного та керуючисьст.ст.2, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд 
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову – орган опіки та піклування Хмельницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 . 
В задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 403 грн. 73 коп. судового збору.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , про вселення та зобов`язання вчинити дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Позивачка-відповідачка: ОСОБА_1 – ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідачка-позивачка: ОСОБА_3 – ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідачка-третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 – ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 .
Відповідач-третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: малолітній ОСОБА_6 – ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_2 , законний представник – ОСОБА_4 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Хмельницької міської ради - код ЄДРПОУ 04060772, адреса: Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Героїв Маріуполя, 3.
Повне рішення суду складено 02 лютого 2026 року.

Суддя: О.М. Палінчак